DEN NORDSVENSKA FLORANS EKOLOGISKA HUFVUDGRUPPER 29 



tleii vida vanligare Rhaumiis frangula. Länge nog ha de, som arbetat med 

 norrländsk växtgeografi, sökt uppehålla fiktionen om en dylik porsregion, 

 uppenbarligen i känslan af behofvet att kunna uppdela det vidsträckta 

 nordliga och inre barrskogsområdet i tvänne partier. Detta behof före- 

 finnes ovedersägligen, men att uppställa porsen som karaktärsväxt för 

 en nedre, mera värmefordrande region är intet lyckligt grepp. Vi ha 

 med användande af allt tillgängligt material uppgjort en karta öfver por- 

 sens utbredning, fig. i. Af denna framgår, att arten uppenbarligen är så 

 sällsynt, att den ingalunda ägnar sig som karaktärsväxt för en region. 

 Arten är visserligen en xerofil tropofyt, men den har därjämte speciella 

 kraf särskildt pä humushaltig mark, hvarför den ovillkorligen måste blifva 

 sällsynt. Bättre skulle då R/iainnus frangula passa som regionsprototyp, 

 men ej ens denna art är lämplig, detta därför, att densamma såsom meso- 

 fil tropofyt endast kan förekomma på jämförelsevis få ståndorter och icke 

 tillhör de klimatiskt härskande växtsamhällena. 



Alldeles detsamma gäller lönnen såsom representant för en särskild 

 region. Såsom icke tillhörande de härskande xerofila växtsamhällena äro 

 denna sydskandinaviska arts nordliga ståndorter numera alldeles för få och 

 splittrade tor att den lämpligen skulle kunna uppställas som karaktärs- 

 växt för en särskild region, de skulle ock mera beteckna gränsen för lönnens 

 forna större än för dess egentliga nutida utbredning, jfr kartan 4. Den verk- 

 liga nutida utbredningsgränsen, som för öfrigt ännu icke är möjlig att draga, 

 ligger dessutom så sydligt, att den ej tjänar nu ifrågavarande syfie. 



Vid analys af regionbegreppet och af hvilka arter, som böra och 

 kunna användas som karaktärsväxter för regionerna, komma vi till det 

 resultat, att det måste vara arter, som tillhöra de härskande, d. v. s. 

 de xerofila växtsamhällena, ty endast dessa förekomma i sådan mängd 

 och med en så kompakt gräns, markerad af talrika ståndorter, att de likt 

 björken och barrträden i fjälltrakterna ä ena sidan ge en fysiognomiskt 

 klart framträdande gränslinje, hvilken å andra sidan verkligen beror på 

 klimatiska kraf. 



Vi kunna med säkerhet säga, att intet af skogsträden utom möjligen 

 Bciitla vernicosa. hvilken ju står på gränsen mellan xerofila och mesofila 

 tropofyter, tillfredsställer dessa fordringar. Masurbjörkens utbredning är 

 dock närmast på grund af hopblandning med Betitla odorata, ej tillräckligt 

 i detalj känd, lika litet som hvilka lifsvillkor den fordrar. De busk- och 

 örtartade vanligare xerofila arternas utbredning är i de flesta fall så godt 

 som icke i detalj studerad inom Nordsverige; florornas uppgifter »allmän». 



