DEN NORDSVENSKA FLORANS EKOLOGISKA HUFVUDGRUPPFR -^ I 



region och det nordliga barrskogsbältet. Det skulle således närmast mot- 

 svara den öfvergängsgriipp vi urskiljt mellan fjällarterna och de nordiska 

 arterna. Att för närvarande belägga denna med ett särskildt namn är 

 kanske icke nödigt. De kunde, om man så ville, kallas björkregionsarter. 



Bl.YTTS andra stora hufvudgrupp är den subarktiska. Namnet 

 har han gifvit därför »att flera af dessa arter förekomma på Sydgrönland», 

 men å andra sidan ha de, enligt Blytts egen framställning, uppenbarligen 

 sin hufvudsakliga utbredning inom Skandinaviens nordliga och mellersta 

 delar. Någon klar skillnad mellan denna grupp och Blytts nästa, den 

 boreala, finnes knappast. Arterna inom den senare sägas visserligen »ha 

 sin största utbredning i låglandet» »både öster och väster om fjällryggen >, 

 men å andra sidan, stiga många till 1,500 2,000 fot», enstaka arter ändå 

 högre. Vi ha ej heller funnit någon anledning att uppdela växterna med 

 dessa lifsfordringar i tvänne grupper. Det är i hufvudsak dem vi sam- 

 manfatta under namnet nordiska arter, ett nanm, som vi finna språkligt 

 bättre och såväl ekologiskt som geografiskt uttrycksfullare än de Blyti" 

 användt. Att föra arter såsom Cotoncast er oc\\ Anthyllis (52, s. 60), hvilka 

 ha helt andra lifskraf än de öfriga, till nu behandlade grupper torde icke 

 vara riktigt. 



Blytts fjärde grupp bilda de atlantiska arterna eller Bergen- 

 kustens speciella arter, den femte de subboreala vä.xter, som trifvas 

 i Norges lågt liggande sydöstra trakter särskildt silurtrakterna kring 

 Kristianiafjorden, och den sjätte och sista de subatlantiska, som ha sin 

 största utbredning i vårt grannlands »sydligaste lägsta kusttrakter från 

 Kragerö till Stavanger». De tre sista nu nämnda gruppnamnen ha som 

 termer angifvande vissa supponerade klimatförhållanden under olika 

 skeden af den senare portglaciala tiden fått en rätt stor användning i en 

 del nyare växtgeografiska svenska skrifter. Betydelsen har dock väsent- 

 ligen växlat, ty då det talas om subatlantiska arter i fossillistorna för torf- 

 mossarna inom mellersta Norrland menas växter med helt andra ekologiska 

 kraf än dem de arter ställa, som Blytt ursprungligen tänkte på. Redan 

 detta gör upptagande af nu nämnda termer vid en ekologisk indelning föga 

 lämpliga. Ej heller deras språkliga form är särdeles tilltalande för ett 

 svenskt öra. 



Blytt.S tre sist nämnda grupper motsvara i allt väsentligt den ofvan 

 urskilda sydskandinaviska artgruppen, d. v. s. de ha alla afsevärdt stora 

 värmekraf. En eller annan kan möjligen vara att räkna till öfvergångs- 

 gruppen mellan denna och de nordiska arterna. 



