DEN NORDSVENSKA FLORANS EKOLOGISKA HUFVUDGRUPPER 



33 



Kjellmans glacialväxter innefatta i allt väsentligt detsamma som 

 vi här kalla fjällväxter, men äfven åtskilliga nordiska. Subglacialväxterna 

 bli hufvuddelen af de nordiska arterna, medan ek-, bok-, ilex- och stepp- 

 växter äro att hänföra till de sydskandinaviska, ehuru dessa arters högst 

 växlande ekologi ej minst med hänsyn till fuktighetskrafvet och geogra- 

 fiska utbredningen nödvändiggör en uppdelning i undergrupper. Skall 

 man använda sådana termer som ekväxter, bokväxter m. fl., synes det 

 dock som om begreppen borde fixeras till exempelvis för ekväxterna så- 

 dana arter, som äro särskildt bundna till ekens växtsamhällen och där- 

 utanför blott förekomma mera tillfälligtvis. 



Det nu sagda gör att vi icke ansett oss kunna upptaga Kjellman.s 

 terminologi, ehuru vi pä intet sätt vilja underkänna den betydelse hans 

 indelningsförsök haft för de senare årtiondenas växtgeografiska tänkande 

 här i landet. Vissa senare författare synas ock ha velat föra KjELLMANS 

 indelning vidare i detalj. Sä talar Heintze om »följväxter» till granen 

 (ii8, s. i8i) och (B. N. 1909, s. 46) till vår högnordiska tallform [Piims 

 silvcstris v. lapponica). 



De nu berörda trenne försöken till en gruppindelning torde vara de 

 enda själfständigt genomförda, som föreligga för Skandinaviens flora. -^ Dä 

 vi här, stödda på nyare tiders undersökningar särskildt af ekologisk natur, 

 försöka en ny gruppering, äro vi väl medvetna om svårigheterna. Våra 

 utgångspunkter ha vi i föregående kapitel behandlat, och här gäller det 

 blott att med några ord motivera de namn, som valts för själfva hufvud- 

 grupperna. Ordet fjällväxt är redan förut berördt, och namnet torde 

 motivera sig själft. Begränsningen af begreppet kommer att närmare 

 klargöras i BiRGERS inom den närmaste tiden utkommande arbete öfver 

 fjällens flora. Svårare har det varit att få ett godt namn på den stora 

 och viktiga artgrupp, hvilken i egentlig mening dominerar vår växtvärld. 

 Då vi till sist stannat vid ordet nordisk, är det därför, att vi i detta tro 



^ Ännu en indelning, visserligen gjord med liänsyn till mossfloran, må här med 

 några ord omnämnas. H. W. Aknell (Naturwiss. Unters. d. Sarekgebirges in Schwed. 

 Lappl. Bd III, Lief. 3, Stockholm 1910, s. 238) uppställer 4 »geografiskt olika grupper», 

 a) Ubiquista arter med mycket stor utbredning och en nästan likformig frekvens, b) 

 meridionala arter, som i sydligare Sverige (Götaland och Svealand) äro afgjordt vanH- 

 gare än i norra (Norrland och Lappland), c) boreala arter, som i norra Sverige äro 

 afgjordt vanligare än i södra och som därjämte äfven aftaga i frekvens ofvan skogsgränsen, 

 d) alpina arter, som i Skandinavien ha silt frekvensmaximum ofvan skogsgränsen. Som 

 synes går denna indelning i samma riktning som den af oss använda, ehuru Arnell delar 

 upp de nordiska arterna i två grupper. Intressantast är att studiet af mossfloran gifvit i 

 -Stort liknande resultat som studiet af fanerogamerna. 



Norrland. 3 



