trp:dje kapitlet. 



Det nordsvenska landskapets topografi och 

 geologi i dess förhållande till vegetationen. 



Granskar man den geografiska utbredningen af de i det föregående 

 karaktäriserade ekologiska hufvudgrupperna, framträder mycket påtagligt, 

 att ett nära samband mäste finnas dels med landskapets former, dels med 

 vissa marktypers egenskaper och utbredning. 



A ena sidan finna vi hurusom de nordiska xerofyterna och xerofila 

 tropofyterna fysiognomiskt dominera vegetationskaraktären, å den andra 

 hurusom hela den stora sydskandinaviska artgruppen — åtföljd af ett fler- 

 tal nordiska, mesofila tropofyter — åtminstone inom urbergsområdet är nästan 

 uteslutande bunden till sådana delar af landskapet, som på grund af sin 

 topografi äro exponerade för solen och inom hvilka på denna grund inom 

 mycket begränsade områden större värmekvantiteter stå till växternas 

 förfogande än hvad fallet är kanske blott några tiotal eller hundratal meter 

 längre bort. De viktigaste af dessa områden, mångenstädes innehållande 

 en mycket egenartad, högst intressant flora, äro de under namnet sydberg 

 i det följande ingående beskrifna förekomsterna. De bjuda de allra gynn- 

 sammaste villkoren framförallt för arter med större värmekraf, men äfven 

 för en del arter med i annan riktning specialiserade fordringar. Till syd- 

 bergen sluter sig en hel serie ståndorter, genom hvilka en fullständig 

 öfvergångsserie förmedlas till jämn, mer eller mindre näringsrik, torr mark. 

 Länkar i öfvergångsserien äro älfbrinkar, sydbackar m. fl. mot söder fritt 

 exponerade ståndorter. Äfven på dem anföras i det följande några 

 exempel. 



Några hufvuddrag i Nordsveriges topografi. 



En höjdkarta öfver Nordsverige visar, att landet någorlunda jämt 

 tilltager i höjd från Bottenhafvet upp mot fjällen. Inom vissa områden 



