FÖRSTA KAPITLET 



Det var emellertid först med GÖRAN Wahlenberg och hans resor 

 i Nordsverige 1800, 1802, 1807 och 18 10, som en vetenskapligt tillfreds- 

 ställande öfversikt af växtarternas förekomst och fördelning inom nordliga 

 Skandinavien vanns. I sitt arbete om de »lappska Fjällens höjd och 

 temperatur» (1808) och i sin berömda »introductio geographica» till »Flora 

 lapponica» (1812) uppställer han den regionindelning, som i allt väsentligt 

 intill våra dagar följts. Men han är äfven den förste, som uttalar tanken, 

 att vissa af Norrlands växtarter invandrat öfver passen i väster från Norge. 

 Så säger han (251, s. xxxiv) på tal om den stora fjälldal, som öfver 

 Pålno leder från Norge ned till Torneträsk: »Denna väg anser jag att 

 mänga af Nordlandens lågalpina växtarter vid sitt framträngande till Torne 

 lappmark följt, t. ex. Saxifraga cotyledon och troligtvis äfven ccespitosa^ 

 Sediiui awiinun*. Han anför äfven andra exempel på dylika vandrings- 

 vägar. Äfvenledes jämför han Mellansveriges (Uppsala) flora med Lapp- 

 lands, diskuterar de allmänt geografiska faktorer, som låta ett stort antal 

 arter upphöra mot norr, och söker t. o. m. uppdela floran i grupper med 

 olika geografiskt ursprung (kontinentala sibiriska arter, arter från Alperna, 

 endemiska arter m. fl.). Under artredogörelserna i floran lämnas ock 

 en ofta ingående framställning af de intressantare arternas förekomstsätt 

 och lokaler. 



Wahlenbergs svaghet, som hans divinatoriska blick delvis lyckades 

 öfvervinna, var uppenbarligen, att det faktiska iakttagelsematerial, som 

 stod till hans förfogande, var jämförelsevis obetydligt. Det är därför 

 lätt begripligt, att sedan han uppdragit de stora riktlinjerna för vegeta- 

 tionens anordning och invandring, en tid skullq komma, hvars hufvud- 

 uppgift blef att öka själfva iakttagelsematerialet. Det var visserligen, som 

 COLLINDER i sin Medelpads flora säger, »slut med den allmänna hän- 

 förelse för botaniken, som LiNNÉ på sin tid framkallat äfven hos sådana» 

 som ej behöfde kunskaper i ämnet för sitt lefnadskall». Men i dess ställe 

 blefvo dessa allt flera. I Norrlands städer uppstodo skolor med lärare i 

 naturvetenskap, på skilda orter slogo läkare sig ned eller uppstodo apotek; 

 jägmästare, landtmätare m. fl. embetsmän blefvo allt talrikare. För en 

 och annan af dem, hvilka i sin ungdom drifvit botaniska studier, blef 

 växtsamlandet under ferietider och under tjänsteresor en uppskattad om- 

 växling i det enformiga lifvet här uppe i skogslandet. Rätt underligt är 

 emellertid att se, hurusom det nordsvenska prästeståndet — L. L. \^Al- 

 STADIUS dock utgörande ett lysande undantag — i oväntadt ringa grad 

 deltagit i landsdelens botaniska utforskande. Jämte de många inom om~ 



