TOPOGRAFI OCH GEOLOGI I FÖRHALLANDE TILL VEGETATIONEN 39 



mera isolerade berg. Sädana genombrottsdalar med ty åtföljande branta 

 randberg träffas företrädesvis inom mellersta Norrlands älfdalar från Ljusnan 

 till Angermanälfven, mera sällan eller icke alls vid de nordliga älfvarna. 



En god föreställning om nu behandlade dalpartiers utseende ge de 

 bägge bilderna fig. 2 och 3. 



Det torde ock böra anmärkas huru framträdande i landskapets karaktär 

 nu omtalade berg äro. Detta framgår bland annat däraf, att många af 

 de i detta arbete beskrifna sydbergen under årens lopp afbildats i Svenska 

 Turistföreningens årsskrift och annorstädes, utan att man annat än i en- 

 staka undantagsfall fäst sig vid den flora, som i dem finnes. 



Af de omkring 70 sydberg från urbergsområdet, angående hvilka vi 

 kunnat sammanställa mer eller mindre fullständiga uppgifter visande att 

 de äro tillhåll för sydskandinaviska arter, träffas icke ett enda norr 

 om en linje frän Öre älf åt nordväst till öfre Angermanälfven^; 

 jfr kartan i. 



Med detta må nu icke vara sagdt att berg af nu angifven art absolut 

 saknas inom den nordliga hälften af Norrlands skogsområde. Säkert är dock, 

 att de måste vara synnerligen sällsynta. Orsaken härtill synes sannolikast vara 

 den, att själfva bergtypen norrut är sä ovanlig, att den kombination af syd- 

 exposition, vattentillgång m. m., som erfordras för att göra ett berg till 

 lämplig ståndort, ytterst sällan inträffar. En annan viktig orsak, nämligen 

 den invandringshistoriska, skall senare beröras. 



Den andra topografiska hufvuddelen af det norrländska urbergs- 

 området utgöra de af talrika smärre dalar genomfårade mer eller mindre 

 platåformade landområdena mellan de nu omtalade stora hufvuddalarna. 

 Bredden på dessa högländta mellanområden är ganska växlande, men torde 

 i medeltal kunna sättas till ett femtiotal kilometer. Ibland ligga hufvud- 

 dalarna dock hvarandra mycket närmare, ibland — såsom mellan Dalälfven 

 och Ljusnan och i trakterna norr om Angermanälfven — äro de längre åt- 

 skilda, ända upp till åttio a nittio kilometer. 



Betraktar man kartorna i och 2 framgår ju uppenbart, att de af oss 

 omtalade sydbergen äro med ytterst få undantag, såsom exempelvis Skikki- 

 berget (n:o 22), bundna till de stora älfdalarna samt vissa delar af den nu 

 tida kustzonen. Det framställer sig därför lätt nog den frågan: är det 



^ Vid Horiiafvaa finnes' strax öster om fjällens geologiska gräns ett par märkliga 

 granitberg med en rik flora af nu berördt slag. Dessa berg stå emellertid både till geo- 

 grafiskt läge och till flora så nära fjällregionens berg, att de icke kunna anses utgöra något 

 verkligt undantag från nu framställda regel. 



