4 o TREDJE KAPITLET 



inre platålandet i afsaknad af topografiska former af den art, att de kunna 

 vara lämpade till växplatser för nu ifrågavarande arter? Det torde icke 

 kunna förnekas att här och hvar äfven i områdena mellan de stora flod- 

 dalarna topografien är sådan, att bergstup erbjudande fullt lämpliga lo- 

 kaler finnas, låt vara ej i det antal som utmed de stora floddalarna. 

 Ej heller kan med fog påstås, att öfverallt bristande undersökning skulle 

 kunna vara orsaken till att de sydskandinaviska arterna ej äro kända. 

 Den sannolika orsaken till deras frånvaro torde på grunder, som senare 

 utförligare anföras, vara den, att dessa arter aldrig förmått sprida sig på 

 platålandet till de lämpliga lokaler, som där eventuellt kunna finnas. Det 

 är med floran som med befolkningen : i de stora dalarna är denna talrik 

 och tätt sittande, uppe på platålandet mellan dem är den fåtalig och 

 gles. Skillnaden har sin yttersta grund i den fysiska geografien, odlings- 

 lägenheterna liksom de goda växplatserna äro få och små däruppe, lokal- 

 klimatet är sämre än nere i dalarna. 



Urbergsomrädet uppbygges, som bekant, af ett flertal olika bergarter 

 med väsentliga olikheter i afseende på kemisk sammansättning, lätthet att 

 vittra, förklyftning m. m. Man skulle därför kunna vänta, att bergarten i 

 högre grad skulle påverka topografien. Så synes emellertid icke vara 

 fallet hvad de stora topografiska dragen beträffar, men väl är, som senare 

 skall omtalas, bergarten af stor betydelse för markbildning m. m. i de 

 olika bergen. Vi träffa berg af nu ifrågavarande slag ungefär lika rikligt 

 i det härjedal-hälsinglandska porfyrområdet, i det stora sydnorrländska 

 gneisområdet och i de mellannorrländska granittrakterna. 



Framhållas bör emellertid, att graniten synes vara mera ägnad än 

 öfriga bergarter att vid sin förvittring bilda branta berg af kupolform, i 

 sina sydsidor särskildt tjänliga såsom ståndorter för sydskandinaviska arter. 

 Högbom (138, s. 93) framhåller hurusom de yngre graniterna ha en med 

 massivens ursprungliga begränsningsyta parallell förklyftning, hvilken vid 

 denudationen företrädesvis följes. Då floderosionen träffar ett granitmassiv, 

 där förklyftningsplanen luta från dalen eller ligga horisontellt, eroderas 

 dalen ned mellan granitväggar af stor fasthet, ur hvilka större block fri- 

 göras, medan ofta branta, lodräta stup af betydande höjd komma att kvarstå. 

 Som exempel på ett berg, som på sin ena sida af nu berörd orsak har en 

 dylik stupbildning, anför HöGBOM det bekanta nedan beskrifna Skule- 

 berget i Ångermanland. 



Fjällområdet. En helt annan topografi än urbergsområdets möter i 

 fjällkedjan, den gamla Kölen, hvilken är så genomfårad af djupa erosions- 

 dalar, att densamma uppdelats i olika fjällpartier så skilda, att det t. o. m. 



