TOPOGRAFI OCH GEOLOGI I FÖRHÄLLANDE TILL VEGETATIONEN 41 



funnits geografer, som sökt förneka kedjans tillvaro. Geologernas arbeten 

 hafva dock klart visat de skilda delarnas samhörighet. 



Fjällkedjans bergarter äro af väsentligen annan natur än urbergsområdets. 

 De utgöras dels af ett västligare sträk företrädesvis af mjuka skiffrar, här 

 och hvar kalkrika eller med inlagrade kalkstenar, allt af silurisk ålder, dels af ett 

 östligare, bestående företrädesvis af hårda algonkiska eller äldre bergarter, 

 kvartsiter, gneiser, glimmerskiffrar och hornbländeskiffrar (sevegruppen). 

 Det antages numera allmänt, att dessa genom öfverskjuten veckning äro 

 förflyttade österut öfver silur och urberg, anstående i fjällkedjans ostbrant. 

 Jfr Högboms karta öfver berggrunden (138, s. ']6). Dessa öfverskjutna 

 partier bilda hufvuddelen af de egentliga fjällen på den svenska sidan och 

 te sig ofta som en skarpt framträdande fjällmur, resande sig öfver skogslandet 

 i öster. På de planskiffriga sevebergsarternas ursprungligen relativt jämna 

 lager ha genom eruptiva bergarter uppbyggts fjällkäglor eller massiv, medan 

 å andra sidan erosionen i desamma utskulpterat djupa dalar, hvilka ha 

 karaktär af genombrottsdalar. I de tvärbranta stup, som uppstått i dessa 

 dalar, äfvensom där fjällmuren mot öster bildar bergskedjans rand eller 

 där kring mera fritt liggande öfverskjutningsskoUor tvärbranter uppstått, 

 träffas öfvervägande antalet af de sydberg, som på grund af sin art- 

 rikedom sedan långa tider tillbaka tilldragit sig botanisternas uppmärk- 

 samhet. Det är också dessa märkliga ståndorter inne bland fjällen, som 

 varit en af utgångspunkterna för våra egna långvariga och omfattande 

 studier öfver Norrlands mera värmefordrande växtarter. 



En hvar, som något noggrannare genomgår detta arbete och studerar 

 dess kartor, skall finna huru betydligt rikare på sådana sydberg och äfven 

 exempelvis på ståndorter för sydskandinaviska arter öfverhufvud de östra, 

 af sevegruppens bergarter uppbyggda delarna äro i jämförelse med de 

 västra fjälltrakterna, där flacka terrängformer härska, utmodellerade i mjuka 

 skiffrar (köliskiffrar). För de 10 på kartan 3 utmärkta sydskandinaviska 

 arterna känna vi inom fjällkedjan tillsamman 107 ståndorter, hvardera med 

 en eller flera arter. Af dessa ligga blott 24 inom de näringsrika, lättvittrade 

 köliskiffrarnas område, medan 83, och däribland flertalet af de artrikaste, äro 

 belägna pä de ur marksynpunkt ofta vida mindre gynnade seveskiffrarna. 

 Mjuka skiffrar eller kalkhaltiga bergarter anstå nog ibland vid de hårda 

 sevebergarternas bas, just där fyndorterna äro till finnandes, men det 

 är uppenbarligen själfva topografien med branta berg, hvilka lämna 

 vindskydd, ackumulera solvärmen och i sina sprickor samla nödigt 

 vatten till de källor, som sippra fram vid stupets bas, som skapar de af- 



