TOPOGRAFI OCH GEOLOGI I FÖRHALLANDE TILL VEGETATIONEN 



43 



Den topografi, som råder inom silursystemets af skiffrar och kalk- 

 stenar uppbyggda aflagringar, är vidt skild från såväl urbergets som fjällens. 

 Högbom, (138, s. 88) karaktåiriserar den i följande ord. »De stora silurom- 

 rådenas topografi utmärkes i allmänhet af flacka eller i mjuka linjer böl- 

 jande terrängformer. Där inlagrade kvartsitiska bergarter förekomma eller 

 där ortocerkalken uppträder med större raäktighet, kunna dock branter 

 och brutna bergformer bilda afbrott i landskapets lugna och harmoniska 

 kontur. Äfven om man bortser från det inflytande de här merendels 

 mäktiga lösa jordlagren utöfva, kvarstår dock såsom kännetecknade för 

 silurterrängen den ofvan nämnda topografien, som ger vida och i sitt slag 

 storartade perspektiv», fig. 4. 



Detta jämna platäland når i det centrala Jämtland långt in mot väster 

 och har där genom ett par breda genombrottsdalar sin fortsättning i den 

 ofvan omtalade västliga silurfacies med liknande terrängformer. 



I anslutning till erfarenheten frän urbergs- och fjällområdena, där ter- 

 rängformen, som redan framhållits, spelar en så ofantligt stor roll för de 

 sydskandinaviska arternas förekomst, skulle man kunna vänta att i om- 

 råden, där sydberg och andra lokalklimatiskt särdeles gynnade ståndorter 

 äro synnerligen sällsynta eller öfver stora sträckor helt saknas, dessa arter 

 äfven skulle vara frånvarande. Sä är emellertid ingalunda fallet. Pä den 

 jämtländska silurslätten och i än högre grad på Dalarnes silur finnas å 

 talrika lokaler på jämn eller ringa sluttande mark större eller mindre antal 

 af de sydskandinaviska arterna. Som exempel härpå må erinras om Skal- 

 ängarna i gränsen mellan Klöfsjö och Asarnes socknar i sydvästra Jämt- 

 land. I ett ganska artrikt växtsamhälle af företrädesvis nordiska arter, 

 ■där numera grajien alltmera tränger sig in, träffas här kring en helt obe- 

 tydlig liten bäck på jämn mark äfven följande sydskandinaviska arter: 

 Lonicera xylosteiini, Ribes alpinuiii, Uliniis montana, Carcx digitata, Fragaria 

 vesca, Viola mirabilis, blandade med ett antal alpina såsom C are. v alpina, 

 Cerastiian alpiniim, Petasites frigida, Phlcuni alpinuin, TJialictntm alpinuj)i, 

 Tojieldia borealis, Viola biflora. Som synes är det rätt få sydskandina- 

 viska arter, som här förekomma, men dock flera karaktäristiska. Dä 

 underlaget något starkare sluttar mot söder, blir floran gärna artrikare. 

 Tåsjöberget i Ångermanland är ett exempel. De kalkrika alunskiffrarna 

 äro med en läng, jämn sluttning nederoderade till den dal, hvari 

 Tåsjön är belägen. På denna sluttning, äfvensom och framförallt i de 

 små raviner bäckarna nedskurit genom den lösa bergarten, är det de 

 sydskandinaviska arterna lefva, liksom ock några alpina. Bland de förra 



