FJÄRDE KAPITLET. 



Sydbergens naturförhållanden. 



I det föregående har mera allmänt omtalats uppkomstsätt, läge m. m. 

 för de talrika sydberg, som utgöra de viktigaste tillhållen för Nordsveriges 

 artrikaste och växtgeografiskt sedt kanske intressantaste växtsamhälle. Det 

 återstår nu att gifva en mera detaljerad beskrifning af desamma. 



Terminologi. 



Det är uppenbart, att det behöfs en term för dessa karaktäristiska 

 växtlokaler. Efter noggrant öfvervägande ha vi beslutat föreslå namnet 

 sydberg för hela den fysisk-geografiska enhet, i hvilken själfva ståndorten 

 för de sydskandinaviska arterna utgör en del. Vi vilja däri lägga, att 

 dessa berg ha en tvärbrant mot söder exponerad sida. Det blir natur- 

 ligen alltid i viss mån underkastadt den personliga smaken, hvilka termer 

 respektive författare finna lämpligast. Bland dem, som användts för att 

 beteckna hela den förekomst, som här benämnes sydberg, föredraga vi 

 dock obetingadt detta namn framför bergrot (Gu NN AR ANDERSSON 13, 

 s. 133, Holmgren 135, s. 58) och sydluta (Birger 43, s. 24, Samuels- 

 son 215, s. 18, Smith 236, s. 516). Det förra namnet bör lokaliseras till en 

 viss del af sydberget; jfr nedan. Det senare är språkligt mindre tillfreds- 

 ställande, i det att det lätt väcker tanken på en mindre brant sluttning. 

 För dessa har GuNNAR ANDERSSON just i motsättning till sydbergen an- 

 vändt ordet sydbackar (13, s. 135). 



Sydbergen ha sedan länge varit omnämnda i litteraturen och be- 

 hofvet att lämna en beskrifning af gjorda iakttagelser har medfört, att 

 olika författare under användande af olika folknamn, angifvande samma 

 eller likartade begrepp, ha sökt skapa en terminologi. Vi ha samlat 

 dessa termer för att bland dem kunna om möjligt välja de prägnantaste. 

 I nedanstående skematiska bild äro med bokstäfver angifna de fyra delar af 

 sydbergen det gäller att med skilda ord karaktärisera. 



