SYDBERGENS NATURFÖRHÅLLANDEN 



53 



För A, den öfversta, oftast jämnare delen af berget, hvilken i nu 

 ifrågavarande sammanhang har endast ringare intresse, torde ett lämpligt 

 namn i regeln vara platå. 



För B eller den tvärbranta vägg, mot hvilken solstrålarna sam- 

 las och hvilken ger ståndorten dess alldeles särskilda karaktär, ha 

 flera namn användts. Det äldsta oss bekanta inom den botaniska lit- 

 teraturen är stöt, brukadt af C. J. Hartman 1814 (107, s. 61 och 64 

 noten) för lokalen vid Äreskutan. Stöt tyckes också enligt MoDiN 

 (Härjedalens ortnamn och bygdesägner. Bidrag till kännedomen om de 

 svenska landsmålen och svenskt folklif, Bd 19, 1902, s. 219) vara ett 

 gammalt folknamn för ett fjäll med brant stupande sida af detta slag. 

 A. riafå 



RasmcLrJc 



Fig. 7. Scliematisk bild af ett svdberg. Jfr vidstående text. 



Då ordet stöt inom gruftekniken fått en speciell betydelse — stötarna vid 

 Falu, Dannemora m. fl. grufvor äro de stora genom ras uppkomna 

 gruföppningarna — torde det, huru karaktäristiskt det i öfrigt kan vara, 

 här knappt böra upptagas. År 1831 använder Myrin (177, s. 192) för 

 samma begrepp ordet brådstupa, KINDBERG senare (enl. 163, s. 330) 

 ättestupa (för Hunneberg), medan ÖRTENBLAD 1893 kallar det för 

 stalp, Gunnar Andersson 1902 (13, s. 133) för stup och S. Birger 

 1908 (43, s. 24) för hammare. 



Stup torde vara mest användt i den botaniska litteraturen, sä under 

 formen bergstup af Alb. Nilsson och senast af A. HOLMGREN. Det 

 gäller emellertid hvarje tvärbrant afsats, hvadan vi skulle vilja upptaga 

 det gamla folknamnet hammare^ för den tvärbranta delen af sydbergen. 



Den från här föreliggande synpunkt viktigaste delen af sydbergen är 

 C. På den smala terassformiga markremsan invid själfva basep af ham- 

 maren är det man träffar det artrika växtsamhället, det är där botanisten 



^ Hammar- eller Hamraijället i Härjedalen synes ha fått sitt namn på grund af sina 

 hammare. 



