6 o FJÄRDE KAPITLET 



de artrikaste sydbergen. Rasmarken förhindrar skogen, särskildt 

 granen, att tränga upp mot bergroten samt öfverskugga i 

 denna le f v ande växter. Där bergarten är lösare, blir vittringen någon 

 gång fullständigare och skogen sluter sig tät mot hammaren. I dessa fall 

 träffar man ej heller några intressantare växtarter i bergroten. Ett godt 

 exempel härpå är Lermonsberget i Frostviken i Jämtland. I den af gran 

 öfvervuxna bergroten, finnas inga anmärkningsvärda arter, men upp i sprin- 

 gorna på de mot söder och öster sluttande ytorna af toppen ha ett par 

 arter af intresse, nämligen SediDii anmtuni och Polypodiiim vulgäre räddat 

 sig. Det torde ej lida minsta tvifvel, att om bergroten legat öppen för 

 solen flera sydskandinaviska arter, där skulle ha träffats. 



I vissa fjäll, där bergarten är lös och lättvittrad kunna större eller 

 mindre partier af rasmarken, särskildt kring fjällbäckar, utgöras af så fint 

 material, att ett någorlunda slutet lund- eller ängliknande växtsamhälle 

 kan uppstå. Sådant är iakttaget i några högt liggande sydberg såsom 

 vissa delar af Kittelfjäll och Henriksfjäll i Asele lappmark, Areskutan i 

 Jämtland och Hammarfjället i Härjedalen, de tre förstnämnda belägna i 

 öfversta barrskogsregionen, det sistnämnda i björkregionen. 



Markbildning och näringsförråd. 



Den mark, som finnes i sydbergen, är att helt och hållet hänföra till 

 den annars hos oss sällsynta marktyp, som benämnes vittringsjord. Utmed 

 de otaliga springor, som genomdraga de gamla pressade, ofta mot hvar- 

 andra förskjutna bergartsmassorna, försiggår oafbrutet vittringen. Vattnet 

 sipprar in, frosten vidgar under vintern sprickorna och sommarens hetta 

 bidrager i sin mån att ge vittringen insteg och till sist smula sönder berg- 

 arten till en jord af växlande groflek. Från höjderna ofvan hammaren, 

 där mången gång äfven fri mark finnes, sopa vindar och vatten ned det 

 finare, lösa material som kan ha uppstått. Afven trädens och buskarnas 

 rötter ha en viss betydelse vid sönderklyftningsarbetet, något som man 

 ofta kan se, särskildt där de satt sig fast i hammarens afsatser. Detta 

 är den allmänna gången i sydbergens markbildning. 



Söker man närmare utröna markens egenskaper, finnas endast få 

 och spridda iakttagelser. Vi äro de första att beklaga, att vi under våra 

 långvariga undersökningar ej haft resurser att ordna ingående proftagningar 

 jämte mekaniska och kemiska analyser af hithörande jordarter. Detta är 

 i öfrigt en tacksam uppgift för en specialundersökning. 



