64 FJÄRDE KAPITLET 



Nägon öfverdrift i att antaga nederbörden till minst 700 mm. för dessa 

 trakter af fjällen torde knappast vara för handen. 



Det är emellertid uppenbart, att med den lifliga transpiration, som 

 den starka insolationen och värmen förorsakar hos den rika tropofytfloran, 

 kunna dessa nederbördsmängder, som blott i en rätt ringa del falla under 

 den varmaste delen af året, omöjligen förslå för vegetationens behof. Syd- 

 bergens bergrötter måste ha ett större nederbördsområde än den smala 

 yta de själfva utgöra. Då regnet vid nordliga vindar faller snedt kunna 

 de äfven efter ett starkt regn ligga alldeles torra, medan under regn 

 vid sydliga vindar mycket vatten samlas mot hammaren och rinner ned 

 utmed denna. 



Sydbergens nederbördsområde är med visshet stora delar af de berg, 

 hvilkas sydkant de utgöra. De.ssa äro alla starkt genomdragna af sprickor, 

 efter hvilka vattnet söker sig ned, det beror då på lagerställning, förklyft- 

 ningsytornas läge m. m., hvar vattnet skall söka sig ut i dagen. Då detta 

 sker vid eller kring hamrarnas branter eller vid deras fot, är det som de 

 artrika sydbergen uppstå. Det är också ingalunda ovanligt, att långa 

 sträckor af bergroten kunna vara ytterst vegetationsfattiga, medan smärre 

 partier, där källådrorna komma fram, äro mycket rika (Skärvångsberget i 

 Jämtland m. fl). Den olika graden af bevattning är äfven en af orsakerna 

 till florans rika nyansering. 



Jämte det vatten, som kommer ur .själfva berggrunden, spelar i som- 

 liga berg (Tå.sj Öberget, Skärvångsberget, Henriksfjäll, Laxfjället, Klipp- 

 knösen) äfven ytvattnet från platån en roll, i det att detsamma, om denna 

 är något större, under sommaren rikligt förser sydberget med vatten, hvil- 

 ket söker sig ned i rännilar, ej sällan markerade i hammaren genom rik 

 växtlighet. Angående denna bevattning säger Hoi.MGREN (135, s. 65) på 

 tal om de af honom studerade sydbergen med alm. >Jag har iakttagit, 

 att då regn faller å bergshöjden ofvan bergroten, vattnet ofta samlar sig 

 till rännilar och bäckar, som under flera dagar afleverera en ej obetydlig 

 vattenmängd till bergroten och dess vegetation. Härigenom blir såväl 

 mark- som luftfuktigheten mera jämn, hvilket helt visst är af vida större 

 betydelse för almvegetationen än om växtplatsen en eller annan gång 

 genomblötes». 



Den stora mängd ständigt ur bergen framsilande vatten, som på de 

 mest gynnade lokalerna står växterna till buds, är sannolikt proportionsvis 

 rikare på näringsämnen än det grundvatten, som står i en vanlig mark; 

 dess utlakningsområde i bergens inre är nämligen mycket större än i det 



