SYDBERGENS FLORA OCH VEGETATION 



75 



Vi föra hit Anthyllis vidneraria, Arabis hirsuta, Epilobmvi collimcm, Epipadis 

 latifolia, E)ysimum hieraciifolimn, Fragaria vesca, Sedmn anmmm, Silene 

 rupcstris, Vida sepiwn, Viola rupcstris eller i allt lo arter. Med undantag 

 af Epipactis, J^icia sepiiiiii och Viola rupestris äro de öfriga typiska syd- 

 skandinaviska sydbergsarter, hvilka särskildt ofta förekomma inom fjällens 

 område. 



Dessa arter äro inom hela Torne lappmark helt och uteslutande 

 bundna till nyss förut nämnda trenne sydberg samt några likartade, om 

 hvilka vi blott ha strödda och ofullständiga uppgifter, såsom Tuoperjokk 

 och Ripasvare, hvarest Scduvi annuum växer. På det senare är äfven 

 Arabis Jiirsnta funnen. Fragaria, Scdnm annimni samt Viola rupcstris ha 

 träffats pä Torneträskdalens södra sida i Nuoljas och Tsasinnjaskatjäkkos 

 syd- och sydostbranter; jfr kartorna 28, 9 och 22. Hela nu beskrifna 

 artgrupps förekomst talar otvetydigt för att den trängt upp från väster, 

 väl sannolikast från Ofotenfjorden, och utbredt sig österut ungefär till 

 bergskedjans östra gräns, men ute på det jämnare skogslandet efter allt 

 att döma saknat möjligheter för ytterligare spridning. Dock kan den, som 

 vi senare skola se, möjligen därstädes åter vara försvunnen. 



Lule älfs källområdcn i fjälltrakterna hysa enligt redan före- 

 liggande fynd ej få hithörande arter, men högst sannolikt komma många in- 

 tressanta fynd ytterligare att göras särskildt inom stora Lule älfs fjällområde. 



I samband med en invandring åt dennas dalföre stå väl ock ett par 

 fynd inom Kebnekaisetrakten, således Kaitum- och Kalixälfvens flod- 

 system, nämligen Seduin annuuin och Erysiniuin Jiieraciifoliiivi på Skarta- 

 vardo, och den förra äfven i Kebnetjåkkos sydbranter. Vill man ej an- 

 taga en rent tillfällig spridning, synes sannolikaste vägen leda öfver det 

 c. 725 m. höga passet mellan Kaitum och Stora Luleälfs dal vid Täusajaure 

 och sedan öfver vattendelaren i riksgränsen ofvan Sitasjaure (c. 700 m.) 

 till Ofotenfjordens sydligaste gren (kartan 28). 



Något lägre ställa sig fjällpassen inom Virijaures och Vastenjaures 

 låga fjällområde, där enligt Gavelin två pass finnas vid respektive 

 649 och 6'j'j m. ö. h. Dessa sjöars stränder kantas äfven af fjäll- 

 björkskogar; på Virijaures östra sida är på Titir Erysimnm hicracii- 

 foliian anträffad. För närvarande är det nästan omöjligt att vinna 

 klarhet, huruvida dessa pass eller de ett 70-tal km. längre söderut 

 belägna, något högre Sulitelmapassen varit det viktigaste vandringsledet 

 för den rika sydbergsflora, som finnes i fjällen kring Kvikkjokk såväl 

 uppe i Tarrajokks som i Rapaätnos dalgångar. I förra fallet skulle den 



