SYDBERGENS FLORA OCH VEGETATION 8 Q 



Kustområdets sydberg. 



På det att motsättningen i floran, såvidt den tar sig uttryck i syd- 

 skandinaviska arters förekomst, klarare må framstå, må nu kusttrakternas 

 berg med några få ord omnämnas och först därefter det mellersta urbergs- 

 områdets. Nu ifrågavarande berg äro till antalet 15, någorlunda likformigt 

 fördelade från trakten norr om Örnsköldsvik ned till Sundsvall. Söder 

 härom ha vi dessvärre blott från Köpmansberget vid Hudiksvall lyckats er- 

 hålla några upplysningar. Själfva ha vi blott haft tillfälle besöka ett fåtal 

 af dessa berg. 



Då det sålunda endast blir ett c. 140 km. långt kustland (Örnsköldsvik 

 — Sundsvall), om hvars sydbergsflora något närmare upplysning kan 

 lämnas, torde den lämpUgen behandlas utan vidare uppdelning. De af oss 

 kända sydskandinaviska arterna äro för hela området 58, således två flera 

 än i fjällområdets berg. Af dessa arter finnas emellertid blott ungefär 

 hälften eller 26 i fjälltrakterna och ännu färre äro de, som kunna räknas 

 till de inom bägge områdena något vanligare sydbergsarterna. Exempel 

 på sådana äro Arabis thaliana, Silene nipcstris, Tun-itis glabra, Stadiys 

 silvatica. Till dem sluter sig en typ af arter, hvilka äro mycket sällsynta i 

 fjälltrakterna men vanliga i kustområdet, såsom Aneuione hepatica, Asple- 

 ninni septentrionale, Convallaria polygonatiim, Vicia silvatica. Dessa växter 

 torde i flertalet fall representera den stora artgrupp, som från sydost trängt 

 upp i öfre Sverige, och utgöres af de arter inom denna, som förmått skjuta 

 fram sina utlöpare ända in i det centrala Norrlands fjälldalar. Vida större 

 är det antal, som, åtminstone så vidt vi hittills kunna fastställa, icke nått 

 så långt. Bland dem finna vi åter tvänne arttyper, dels en med stånd- 

 orter långt in i urbergsområdets stora dalgångar och som vi redan 

 sett t. o. m. in på Jämtlands silur; dels en typ som i Norrland är kust- 

 bunden. Denna skillnad står sannolikt i de flesta fall i nära samband med 

 respektive växters ekologi; för de kustbundna arterna väl närmast med be- 

 hofvet af en längre vegetationsperiod och en mild höst för mognandet af 

 frukterna och af veden hos de trädartade. Det förra har betydelse dels för 

 arter med stora, sakta mognande frukter såsom hassel och lind, dels 

 ock för sådana annueller eller bienner, t. ex. Iiipatiens noli tangere, 

 hvilka äro representanter i våra dagar för kusttypen. Först i trakterna 

 kring Nordsveriges sydgräns böjer dessa växters utbredningsområde in 

 mot väster. 



