SYDBERGENS FLORA OCH VEGETATION 



ett Stort antal af våra allmännast utbredda fjällväxter helt och hållet eller 

 sä godt som helt saknas i sydbergen. Bland sådana vilja vi påpeka SalLv 

 herbacca, S. rcticiilata, Dryas. Arctostaphylos alpina och Betula nana, hvilka 

 blott träffats i ett eller två af de nordligaste bergen, Ra?iiinc2tlus-2iXttr, Oxyria 

 (blott träffad i Hammarfjället i Härjedalen), Andronieda-2iX\.&xvi-ai, Azalea, Silejie 

 acaulis, Cardaviinc bellidifolia. Detta kan icke bero på bristande vatten- 

 tillgång, ty dels visa redan de här uppräknade ytterst olika kraf i detta 

 afseende, dels förete, som förut framhållits, sydbergen alla variationer i 

 vattenrikedom. Vi komma därför till det resultat, att de fjällarter, 

 som äro allmännare i sydbergen, måste ha sitt tillhåll i fjällen 

 icke därför, att de icke skulle kunna fördraga större värme- 

 mängder än där bjudas, utan af andra orsaker. 



Det ställer sig därvid frågan, hvilka andra kraf sydbergen kunna till- 

 fredsställa, som icke fyllas inom skogsområdets ståndorter öfverhufvud och 

 som därför kunna tänkas möjliggöra fjällarternas närvaro i de förra. Först 

 och främst kommer härvid i beaktande, att bergrötternas vegetation aldrig 

 blir ett slutet växtsamhälle i den mening som t. ex. skogen och ängen. 

 Den ständiga vittringen och tillförseln af nya block gör, att såväl i berg- 

 roten som å afsatserna i hamrarne alltid här och hvar platser finnas, 

 där ljus och luft i tillräcklig mängd äro att erhålla. Det är också just på 

 blocken och afsatserna fjällarterna i sydbergen ha sitt egentliga tillhåll. 

 Konkurrensen arterna emellan är således inom vissa delar af 

 sydbergen så godt som upphäfd och lika hten som uppe i fjällen- 

 När man läser den redogörelse för alpväxters odling i Kristiania botaniska 

 trädgård, grundad på 40 års erfarenhet, som N. G. MOE^ lämnat, får man 

 den bestämda uppfattningen, att detta är det ena hufvudvillkoret för dessa 

 arters trifsel under varmare sol. De bägge andra äro lämplig jordmån och 

 för många arter skydd mot nattfrosten under den tid skotten utväxa. 



Jordmånen bör framförallt vara lätt, humusrik mylla, ej lera. I detta 

 afseende tillfredsställa sydbergen fullständigt krafven. Beträffande frostens 

 betydelse veta vi mycket litet, ty intet sydberg har af oss studerats under 

 vintern och förvåren, men det är all sannolikhet för att betydande snö- 

 massor finnas där, hvilka under den tidiga våren förhindra ett för snabbt 

 uppvaknande af vegetationen. Då denna börjat sitt arbete och snön 

 smält, torde, som förut framhållits, frost nästan aldrig förekomma. 



En fråga, som i detta samband torde böra något diskuteras, är huru- 

 vida fjällväxterna i sydbergen kunna anses vara relikter eller om de icke 



^ Svenska Trädgårdsfören. Tidskr. 1881, s. 102 o. f. 



