] o 6 FEMTE KAPITLET 



därstädes äfven i våra dagar ha en normal del af sitt utbredningsområde. 

 Vid besvarandet af denna fråga böra fjäll- och skogsområdenas sydberg 

 hällas i sär. 



Inom fjällens sydberg äro, som redan framhållits, fjällväxterna 

 icke i egentlig mening isolerade utanför sitt utbredningsområde, hvadan de 

 växtgeografiskt sedt svårligen kunna betraktas som relikter, enär de genom 

 nyspridning jämt kunna på n}-tt tillföras. Ju längre ned i skogsområdet 

 sydbergsförekomsten ligger, desto mindre gäller naturligen dock detta. 



Att de i sydbergen allmänt förekommande fjällarterna icke heller 

 från ekologisk synpunkt kunna sägas vara relikter är redan visadt; de trif- 

 vas uppenbarligen väl, föryngra sig normalt. Alldeles påfallande är den 

 synnerligen tidiga och rika frösättningen hos många arter, exempelvis Ce- 

 rastiiim alpinuin, Saxifraga nivalis, Luzula spicata, Saxifraga oppositi- 

 folia, Veronica saxatilis. Med den plasticitet i fordringarna på de yttre 

 villkoren, som utmärker dem, ha de helt säkert i sydbergen funnit trefnad 

 från den dag, då dessa blefvo isfria till den dag, som i dag är. Då emeller- 

 tid de ekologiska villkoren äro afsevärdt olika dem, som råda ä de stånd- 

 orter, där de hufvudsakligen träffas, kan det ifrågasättas om icke nya 

 former af de vanliga arterna under årtusendenas lopp hållit på att ut- 

 bildas, tillpassade för de i syd bergen rådande }'ttre förhållandena. Det 

 skulle vara i hög grad önskvärdt, att en ingående, komparativ morfologisk 

 och anatomisk undersökning, förenad med odlingsförsök, verkställdes a 

 material hämtadt såväl från fjällståndorter som sydbergsståndorter. I första 

 rummet borde därvid ifrågakomma arter tillhörande de »kritiska släktena» 

 Draba, Poa, Hieracium och Taraxacum, i andra kanske äfven de oftast 

 anträffade fjällväxterna såsom Ccrastiuni alpinuin, Saxifraga nivalis, Carex 

 alpina m. fl. 



I detta sammanhang kan det äfven vara skäl erinra om, att i flera 

 fall hvarandra närstående arter med respektive nordlig och sydlig utbred- 

 ning mötas i ett och samma sydberg. Så är fallet med Asplcniuni tri- 

 cJwniancs och A. viridc i Ulfberget samt med Woodsia ilvensis a rufidida 

 och p hyperborea i ett par berg. 



Slutresultatet af undersökningen blir sålunda, att de något vanli- 

 gare fjällarterna i fjälltrakternas sydberg i regeln icke kunna 

 betraktas som relikter utan som normala beståndsdelar af 

 floran, ingående i ungefär samma omfattning i densamma allt- 

 sedan istidens slut och möjligen under denna långa tid ytterligare till- 

 passade för de villkor, som där bjudas. 



