1 o8 FEMTE KAPITLET 



Själfva utbredningen lämnar svårligen något afgörande stöd hvarken 

 för antagandet af reliktnatur eller af pioniärnatur. Då vi emellertid se, att 

 det i stort sedt är samma arter, som i rikligare mängd lefva i skogstrakternas 

 sydberg som i fjälltrakternas, så vill det synas som om det bland den 

 stora skaran fjällarter funnes några, som lättare sprida sig och sätta sig 

 fast än öfriga, och att det är dessa vi träffa i skogslandets sydberg. Det 

 skulle således snarare vara rätt att betrakta dem som pioniärer än som 

 relikter. Ett viktigt stöd för denna uppfattning är hvad man vet om den 

 geologiska historien inom de trakter, det är fråga om. Sydbergflorans 

 historia behandlas visserligen i ett sammanhang nedan, men här må upp- 

 märksamheten redan fästas pä några moment i densamma, betydelsefulla 

 för nu föreliggande fråga. 



Det är numera fastställt, att inom Nordsveriges östra delar fram till 

 isdelaren isen eller hafvet eller bäggedera täckt landet så länge, att tall- 

 skogen var det växtsamhälle, som åtminstone i regeln synes omedelbart 

 tagit det nya landet i besittning. Klimatet möjliggjorde med andra ord 

 ett slutet växtsamhälle. Inom detta har säkert fjällarterna icke spelat 

 någon stor roll, utan, om de mera spridt förekommit, varit inskränkta 

 till ett fåtal ståndorter. Norrlands skogsland t. ex. har aldrig efter istiden 

 varit täckt af någon vegetation motsvarande den nutida i fjällen. Under 

 sädana omständigheter blir det naturligen en oegentlighet att tala om att 

 fjällarterna här skulle vara relikter. De äro helt enkelt blott resultatet 

 af den spridning, som skett under årtusendena efter isens afsmältning, af 

 därför ägnade arter till därför tjänliga ståndorter. Om ytterligare några 

 årtusenden skall kanske ännu flera sådana förekomster finnas under förut- 

 sättning att de yttre förhållandena ej i högre grad ändrats. 



Lägger man in å en karta de berg inom skogslandet, i hvilka fjällarter 

 äro anträffade, vinner denna uppfattning ett visst stöd, i det att ju närmare 

 fjällen man kommer, desto talrikare äro fjällarterna, och detta oaktadt 

 ingen sådan förskjutning i de klimatiska förhållandena kan sägas ha skett, 

 att detta kan vara den verkande orsaken. 



Det är också påfallande, hurusom berg med fjällarter nästan ute- 

 slutande finnas utmed de stora älfdalarna, liksom ock hvilken koncentration 

 som synes förefinnas utmed Ljungans mellersta parti. Detta är knappast 

 orsakadt af undersökningsmaterialets beskaffenhet, men något fullgodt skäl 

 kunna vi icke angifva. Här är icke mindre än 6 berg, inom hvilka sam- 

 manlagdt ii eller eventuellt 14 arter af skogslandets 28 äro funna. Astra- 

 galus alpimis växer i Byberget och Getberget, Carex alpina i Byberget 



