SYDBERGENS FLORA OCH VEGETATION I 1 7 



som typiska kalklafvar. Alnön med sin på kalk, kali och fosforsyra rika 

 mark hyser utom en artrik fanerogamflora (s. 48) äfven åtskilliga kalklafvar 

 (3, s. 79). Som kändt äro flera lafarter i själfva verket så skarpa indika- 

 torer på förekomsten af kalk, att man med deras tillhjälp kan upptäcka 

 kalksten, där denna icke förut varit bekant för geologerna. 



Mossflorans beroende af underlaget beröres äfven i Arnells och 

 JenseNS nyss omtalade arbete, och de upptaga från Tåsjötrakten tre moss- 

 grupper, af hvilka den ena endast anträffats å alunskififern, den andra inom 

 gneisområdet och den tredje på gabbrobergarter. 



Af det ofvan sagda framgår, att en ingående undersökning af moss- 

 och laffloran inom Norrlands sydberg, i afsevärd grad underlättad genom 

 här föreliggande framställning, efter allt att döma skall visa sig vara synner- 

 ligen eifvande. 



Sydberg utanför Nordsverige. 



Den stora uppmärksamhet vi ägnat sydbergen berättigar till ett kort 

 svar på frågan om äfven utanför nordliga Sverige finnas ej blott terräng- 

 former af den art att sydberg uppstå, något som ju är allmänt bekant 

 att det finnes, utan om de artgrupper, som ofvan karakteriserats, äfven 

 inom dessa anträffats. Så är i själfva verket förhållandet. Man kan äfven 

 utanför Norrland med fog tala om »sydbergsarter», hvilka med förkärlek 

 föredraga ståndorter af denna natur och med andra lika stämda arter bilda 

 ett någorlunda homogent växtsamhälle. Några få exempel må belysa 

 detta. 



I södra Sverige finnas ju flerstädes tvärbranta mot söder vettande 

 bergstup med likartad natur med de ofvan beskrifna. Många af denna 

 landsdels märkligaste botaniska fyndorter äro just sådana mer eller mindre 

 typiska sydberg, så i Västergötlands silurtrakter sydsidorna af Halle- och 

 Hunneberg (fig. 18), delar af KinnekuUe, i Östergötland partier af Ombergs 

 sidor, i Småland Tabergs ost- och sydsida, i Skåne Skäralids ena sida. Kulla- 

 bergs sydbranter, pä Gottland partier af Karlsöarna m. fl. st.; jfr för Smaland 

 äfven noten s. 48. Topografi och fysikaliska förhållanden äro desamma 

 som i Norrland, äfven artbesättningen är till stor del densamma, men 

 utöfver de sydskandinaviska arter vi känna norrifrån, kommer ytterli- 

 gare ett stort antal ännu mera värmefordrande. Som exempel på sådana 

 må från Halle- och Hunneberg anföras Brachypodhim silvatiauii, Melica 

 uniflora, Aspenila tinctoria, Hypcrkiaii hirsutuin, Cirusa hitctiana, Festuca 



