SYDBERGENS FLORA OCH VEGETATION T I Q 



nordsida, motsvarande i stort sedt Norrlands sydberg, och dess motsatta 

 i skuggan liggande sida. Det visade sig då, att icke mindre än 30 af de syd- 

 skandinaviska arter vi omtalat från Norrlands sydberg äfven anträffades i 

 Skäralids solexponerade norra sida, däribland Circcea alpina, Gcranium ro- 

 bcrtianuni, Stachys silvatica , ]^icia silvatica, Viola viirabilis. Sägodtsom samt- 

 liga dessa 30 arter voro sällsynta eller saknades å dalens skuggsida, hvil- 

 ket är så mycket mera anmärkningsvärdt, som de nästan alla i Skåne 

 äro allmänt förekommande lundväxter. 



Ett annat exempel må anföras från den kalkrika rasmarken vid Stora 

 Förvar å Stora Karlson väster om Gottland. Där anträffades 35 af de 

 norrländska sydbergens 117 sydskandinaviska arter. 



I Norge med dess många tvärbrant nedskurna samt i öster och väster 

 sträckta dalar äro naturligt nog sydberg synnerligen vanliga. De äro 

 ock så vanliga, att man i själfva verket ofta ej fullt synes ha insett den 

 ofantliga betydelse själfva expositionen af ståndorten spelar, utan mera 

 fäst uppmärksamheten vid de olikheter berggrund och markbeskaffenhet å 

 lokalerna framkalla, äfvensom på skillnaden mellan klimatet inom fjordarnas 

 yttre och inre delar m. m. A. Blytt och senare O. Dahl o. a. ha i en 

 hel rad skrifter på ett utmärkt sätt beskrifvit dessa lokalers flora^ men 

 framhålla ingalunda så skarpt expositionens inflytande som en främling, 

 den svenske forskaren V. F. HoLM, mindre van vid denna natur. I hans 

 skildring af färden från Sulitelma ned längs Gerdalsälfven heter det (133, 

 s. 169): »På de mot norr vända klipporna nedhängde Saxifraga cotylcdon 

 i rika festoner, och nästan fotshög Erigcron tiniflorus, yppiga Salix-^x\.&x 

 och andra alster af fjällfloran prydde bergspringorna. På den mot söder 

 sluttande delen af bergen var växtligheten, ehuru af öfvervägande fjäll- 

 natur, dock uppblandad med månget lån ifrån södern, såsom Hieracium 

 saxifragiun, Raminnilus polyantJicnios, Fragaria, Rosa mollissima jämte de 

 ofvan uppräknade sydliga växtarterna (Blechnum, Nartheciwn, Campanula 

 latifolia, Galiiun triflorum, Stachys silvatica).>'> 



Lättbegripligt nog var det den i nordligaste Norge arbetande J. M. 

 Norman, som först bland de norska botanisterna fullt klart och medvetet 

 framhöll expositionen som en hufvudfaktor. Kontrasten mellan sydbergen 

 och det öfriga landets flora blef häruppe i Nordlandet vida mera påfal- 

 lande än längre söderut. 



^ Från det nordanfjällska Norge äro ståndorter af sydbergsnatur framförallt beskrifna 

 af J. M. Norman (189— 191), A. Blytt (Vidensk. Selsk. Forh. 1871, s. 9), O. A. Hoffstad 

 (Nyt Mag. f. Naturv., bd 37, 1900, s. 12), H. Bryhn (Trondhjems Vidensk. Selsk. Skrifter 

 1886—87, Trondhjem 1888) och A. Holmgren (135, s. 77). 



