HUFVUDDRAGEN I DEN NORDSVENSKA FLORANS HISTORIA I 23 



böjd att antaga. Under sådana förhållanden torde det vara af en viss 

 betydelse att i korthet beröra utgångspunkterna för hittills gjorda, all- 

 männare antagna uppskattningar. 



Arkeologerna med OsCAR MoNTELIUS i spetsen ha på grunder, som 

 icke väckt någon kraftigare gensaga inom fackkretsen, ehuru resultaten 

 icke stå alldeles oemotsagda, trott sig kunna genomföra någorlunda de- 

 taljerade, absoluta tidsbestämningar för våra arkeologiska hufvudperioder. 

 MONTELIUS sammanfattade 1903 sina resultat i följande ord:^ »iVnnu 

 kunna vi väl ej närmare bestämma, när stenåldern började i Sverige, när 

 vårt land först trampades af människofot. Men så mycket har af de se- 

 naste årens undersökningar framgått, att Sveriges första bebyggande måste 

 falla mer än 8,000 år före Kristi födelse, således minst 10,000 år före våra 

 dagar, samt att den- äldre stenåldern slutat och följaktligen den yngre sten- 

 åldern börjat senast i det femte årtusendet före Kristi födelse. Efter all 

 sannolikhet äro emellertid dessa tal för låga.» 



En fastare anknytning mellan arkeologisk och geologisk tidräkning 

 skedde i slutet af 1880- och i början af 1890-talet. Då utredde nämligen 

 G. De Geer geologi och stratigrafi, Gunnar Andersson fossil flora i de 

 strandvallar och under dessa lagrade torfmossar, som anträffats flerstädes 

 i Götalands kusttrakter. Strandvallarna innehöUo säkert primärt inlagrade 

 verktyg från den period i vårt folks historia, som MONTELIUS i ofvanstående 

 citat benämner den äldre stenåldern. De underliggande torfmossarne där- 

 emot innehöllo i sina öfre delar talrika lämningar från ekskogar och dessa 

 lager hade således bildats under det näst sista stora hufvudskedet i vår 

 floras historia; bokens och granens tid är det sista. Vi hade sålunda 

 att förlägga hela den föregående vegetationsutvecklingen, innefattande i 

 sydligaste Sverige den arktiska florans tid, björk- och tallflorans tid, till 

 en period mera än 10,000 år aflägsen från vår egen tid. 



År 1899 sammanställde N. Ekholm i en uppsats »om klimatets änd- 

 ringar i geologisk och historisk tid samt deras orsaker» {TT, s. 353) 

 under kritisk sofring från meteorologiska synpunkter en del viktigare 

 uppgifter om klimatförändringar. Han jämförde de vunna resultaten med 

 de astronomiska undersökningar, som visa att genom jordaxelns seku- 

 lära förskjutning i förhållande till ekliptikan, jorden mottager varierande 

 värmemängder. På denna grund skulle å norra halfklotet ett värmemaxi- 

 mum ha inträffat för 9,100 år sedan och ett värmeminimum för 28,300 år 



1 Sveriges historia uto;ifven af E. Hildebrand. Afd. i. Stockholm 1903, s. 7. 



