124 SJÄTTE KAPITLET 



sedan. Då man fullt säkert visste, att hos oss ett sådant maximum inträfifat 

 efter istiden, och då man vidare visste, att dettas början ungefär samman- 

 föll med äldre stenåldern, såsom nyss nämndes daterad c. 10,000 år till- 

 baka i tiden, så låg det ju ytterst nära till hands att se ett stöd för bägge 

 slutsatserna i deras nära öfverensstämmelse med hvarandra. Men låg äldre 

 stenåldern, värmemaximet, ekflorans fulla besittningstagande af Sydsveriges 

 kusttrakter, 9—10,000 år tillbaka i tiden, så var det på intet sätt något 

 orimligt att förlägga den sista stora nedisningens maximum 28,000 år från 

 våra dagar eller till den period Ekholm trott sig kunna fastställa såsom 

 den sista på grund af jordaxelns ställning ogynnsamma stora perioden. 

 Under de omkring 18,000 år, som denna äldre del af denna tidrymd om- 

 fattade, hade otvifvelaktigt mycket händt. Isen hade afsmält från norra 

 Tyskland, Östersjön och väl hela Skandinavien, djur- och växtvärld i flera 

 skiftande faunor och floror hade invandrat, lefvat och dött ut inom det 

 stora områdets olika delar, och till sist hade människan letat sig fram till 

 Norden och i tämligen stort antal spridt sig utmed kusttrakterna upp till 

 mellersta Sverige och södra Norge. 



När man sökte bilda sig en föreställning om den tidslängd alla dessa 

 förändringar kunde ha erfordrat, lät tidsbestämningen från biologisk syn- 

 punkt nog så sannolik och låter föröfrigt alltjämt så. GUNNAR ANDERSSON 

 anslöt sig därför i flera skrifter till densamma såsom den sannolikaste vi 

 ägde; resultatet, liksom de skäl som framförts till detsammas stöd, har ju 

 ock ganska allmänt accepterats såsom en fruktbar arbetshypotes. 



Det har emellertid alltid stått klart och af honom tydligt framhållits, 

 att de biologiska grunderna för en tidsbestämning af detta slag måste 

 vara af jämförelsevis mindre värde, alldenstund de väsentligen måste grunda 

 sig på en ungefärlig uppskattning af den tid exempelvis ett visst sprid- 

 ningsarbete måste taga. Alla försök att beräkna det antal fröbara genera- 

 tioner, som åtgått, låt oss säga, för tallens spridning från Skåne till Lapp- 

 land, arbeta med den svårigheten, att det är omöjligt fastställa någon säker 

 medellängd för frönas spridning. Sannolikhetsberäkningarna komma därför 

 alltid att röra sig inom mycket vida gränser. De ha ungefär samma värde 

 som de försök till uppskattning af vissa perioders längd, hvilka med ut- 

 gångspunkt i sedimentationshastigheten, fastställd under endast några år- 

 tionden, företagits för lagerföljder af betydande mäktighet. 



En helt annan väg har G. De Geer gått. Genom räkning af årshvarfven 

 i våra hvarfviga leror och kombinering af den ena närliggande profilen 

 med den andra, har han försökt bestämma, först den tidrymd, som åtgått 



