HUFVUDDRAGEN I DEN NORDSVENSKA FLOR ANS HISTORIA 12) 



Enligt det ofvan anförda skulle frän den tid, då isen började afsmälta 

 från mellersta Skåne till den dag, som i dag är, ha förflutit i rundt tal 

 12,000 år. 



Det är uppenbart att man icke har rätt att utan vidare öfverföra de 

 tal för afsmältningshastigheten, som inom förenämnda trakter erhållits på 

 andra trakter. För att få ett jämförelsetal med de förut nämnda hittills 

 antagna, må det dock vara tillåtet, att helt hypotetiskt tänka sig, att af- 

 smältningshastigheten från den sista landisens yttersta rand till Skåne varit 

 ungefär densamma som De Geer funnit i sistnämnda landskap. I så fall 

 vore i rundt tal 4,000 år ytterligare att tillägga för att fä tidrymden från 

 våra dagar till den sista inlandsisens begynnande afsmältning. 



Sammanställa vi det sålunda vunna talet 16,000 är med de ofvan 

 nämnda, förutvarande uppskattningarna c. 28,000 år, finna vi, att hvad som 

 förut antagits ha skett på denna längre tidrymd, numera med stor sanno- 

 likhet måste anses ha inträffat pä något mera än hälften af samma tid. 



Sitt kanske största värde för nu föreliggande frågor har emellertid 

 den nya kronologien därigenom, att den möjliggör ett parallelliserande i 

 tiden af olika företeelser med en säkerhet, som förut icke varit möjlig. 



Grunden för denna parallellisering ligger för de äldre skedena däri, 

 att inlandsisens afsmältning ej varit likformig, utan under vissa tider af- 

 brutits. Vi ha därför att något granska själfva afsmältningens gång. 



Den sista nordeuropeiska landisens afsmältning.^ 



Först måste vi söka utreda huru omfattande denna sista nedisning var 

 och framförallt om någon del af Skandinavien under isens maximiutbred- 

 ning var isfri. Detta är nämligen af största betydelse för florans historia. 



Frågan har varit föremål för mycken diskussion och kan väl ej^än 

 anses alldeles slutgiltigt löst. På nedan angifna grunder anse vi emellertid 

 att all sannolikhet talar för att vid tiden för den sista stora ned- 

 isningens maximum^ Skandinavien, Finland och Kolahalfön 

 voro helt och hållet betäckta af is; möjligen vissa nunatakkpartier i 

 Västskandinavien undantagna. 



^ De följande bägge afdelningarna af detta kapitel slutredigerades liksom manuskrip- 

 tets öfriga delar under sommaren och hösten 191 1. Sedan dess ha emellertid utkommit 

 flera synneriigen viktiga afliandhngar, hvarför en omarbetning skett i maj 1912, i afsikt att 

 såvidt möjhgt upptaga resultaten äfven af de nyaste undersökningarna inom detta i hastig 

 utveckHng varande forskningsområde. 



"■ De skandinaviska geologernas : baltiska stadium; J. Geikies: Mecklenburgian; A. 

 Pencks och E. Bruckners: Wiirmeiszeit; K. Kexlhachs: dritte Etappe. 



