2 8 SJÄTTE KAPITLET 



Äran att i de stora dragen ha bragt enhetlighet i uppfattningen af 

 detta väl markerade nedisningsstadium tillkommer N. V. USSING, som 

 genom sina undersökningar öfver Jyllands hedslätter ^ och i samband med 

 dessa gjorda sammanställningar visade, att G. De Geers hypotes om en 

 baltisk istunga under detta skede ej kunde vara riktig. UsSING anger 

 emellertid pä sin karta isens gräns såsom löpande fram genom norra Ryss- 

 land, midten af Kolahalfön samt ett stycke in i nordliga Norge. Han 

 följer därvid Ramsays dåvarande uppfattning.^ 



Häremot uppträdde under anförande af goda skäl V. Tanner; 

 denne tyder nämligen de israndsbildningar, som RamsAY sammanställt 

 med den största glaciationen, såsom tillhörande ett senare, strax nedan 

 närmare afhandladt skede i afsmältningen. Tanner anser sig kunna fastslå, 

 att under den baltiska landisens maximiutbredning »allt land i norra delen 

 af Fennoskandia öfverskridits af landisen ».'"^ Ramsay synes numera ock 

 ha frånträdt sin äldre uppfattning.^ På skäl, som s. 131 i samband 

 med redogörelsen för växtfossilfynden i västligaste Norge delvis antydas, 

 men som icke lämpligen i detalj här kunna framläggas, anse vi, att äfven 

 västra Norge under detta skede åtminstone i allt väsentligt var istäckt. 



Nu påvisade förhållande är med hänsyn till florans historia af stor 

 vikt på den grund, att de östliga elementen i norra Skandinaviens 

 flora icke, som på vissa håll förmodats, kunna anses äldre än de 

 ofri g a. Det är att för dessa frågors afgörande väl beakta, att afståndet 

 mellan Torne träsk och den baltiska isranden sydost om Hvita hafvet och 

 Onega är i det allra närmaste lika stort som afståndet från Torne träsk 

 till Skåne. > Då nu floran för sin spridning i den ena riktningen icke haft 

 längre tid än i den andra, ja, på grund af att landisresten längst låg kvar 

 och hindrade inom det inre nordligaste Skandinavien och Kola, i många 

 fall kanske kortare tid för en spridning från öster, så ha vi anledning att 

 förmoda, att en spridning från söder mot norr åtminstone under de tidigare 

 skedena haft fullt så stor om ej större betydelse som en sådan från öster 

 mot väster. Framförallt för arter med mera mesofil utdaning bör en 



1 Danska Vid. Selsk. Forh. 1903, N;r 2. Jfr särskildt kartskissen, s. 120. 



2 Fennia, 16 (1898), n-.o i, s. iiS (med kartskiss). 



^ Bull. de kl Corani. geolog, de Finlande. N:o 18 (1907), s 151 o. f. Jir äfven tafl. 

 6, karta 2. 



■* Jfr kartskissen s. 433 i W. Rams.^y, Geologiens grunder. Helsingfors 1909. Äfven 

 i karta 5 i Atlas öfver Finland, Helsingfors 1911, är här företrädda uppfattning godtagen. 

 Det är oss väl bekant, att forskare finnas, som h3'sa en annan mening, men senare tiders 

 undersökningar tala tämligen obestridligt för, att den baltiska landisen haft en större ut- 

 bredning i norr och väster än man hittills på vissa håll förmodat. 



