130 SJÄTTE KAPITLET 



söder inom ett jämförelsevis stort område nämligen större delen af Göta- 

 land, i öster, norr och väster inom vida mindre områden af landet. De 

 ändmoräner, som markera slutet af denna tid och ett enligt De Geer 

 200 — 300-ärigt stillestånd i afsmältningen, kunna med säkerhet följas frän 

 norska kusten söder om Arendal i en stor vinkel upp till Möss, därifrån 

 öfver södra Vänern, Vättern i linjen Karlsborg — Motala, så norr om Öster- 

 götlands stora sjöar och till Nynäs på Södertörns sydspets, vidare på andra 

 sidan Östersjön från Hangö udd längs Salpaussälkä till trakterna nordväst 

 om Ladoga. Sedan äro de mindre kända, men enligt välvilligt medde- 

 lande af prof. J. J. Sederholm böja de från trakten af Joensuu mot öster, 

 och fortsättningen markeras å bladet 5 i Atlas öfver Finland 1910 med 

 prickar gående öfver de stora Sego- och Vyg-sjöarna fram till Hvita hafvets 

 södra strand öster om dessa sjöars aflopp (Vymfloden). 



Med all sannolikhet beteckna de israndbildningar på Kola, som 

 RamSAY beskrifvit och som ofvan omtalades vid redogörelsen för den 

 stora baltiska isens randläge, just det stora ändmoränstadiet häruppe i 

 nordUgaste Skandinavien och Kola. Om graden af den senare halföns 

 isfrihet under denna tid, är svårt få en klar uppfattning. Hur än isranden 

 här löpte fram, var emellertid Hvita hafvet ett svårt hinder för växtsprid- 

 ningen; väster om detta fanns nämligen ännu icke isfritt land. Nu häf- 

 dade uppfattning om israndsläget i Kola och Nordnorge styrkas af VoGTS^ 

 undersökningar i nordvästra Norge. Han visar, att Lo;">4-n vid ett af- 

 smältningsskede, som han just sammanställer med nu ifrågavarande, varit 

 ett eget nedisningscentrum samt att på många ställen dubbelmoräner, 

 sannolikt motsvarande de sydnorska, svenska och sydfinska, finnas i fjor- 

 darnas inre delar. Resultatet skulle vara, att i Norge norr om Trond- 

 hjemsfjorden skärgården och de lägre delarna af yttre landet 

 hade blifvit isfria vid den tid, då isen i Sverige stod vid de 

 stora Vänernmoränerna. 



Använda vi De Geers tidräkning på detta första afsmältningsskede, 

 skulle det ha slutat för c. 9,000 år sedan. De nyaste undersökningarna 

 göra, som nedan visas, dock sannolikt att denna siffra får ökas med ytter- 

 ligare ett årtusende eller däromkring. Inom Götaland har det varat öfver 

 3,000 år. 4,000 år synes af allt att döma vara den längsta tid floran inom 

 Skandinavien under denna period å någon del af det blottlagda landet haft 

 för sin utveckling. Inom halföns västra och norra delar, där de i hafvet 

 utskjutande mäktiga ismassorna först måste afsmälta, innan landet blef 



^ I Norsk geol. tidskr. Bd i (1907), n:o 6. S. 9 finnes en uppräkning af observerade 

 dubbla ändmoräner. 



