[36 SJÄTTE KAPITLET 



mäktighetssiffran för hela den efter issjöstadiet afsatta lagerföljden tjock- 

 leksmedeltalet från skikträkningarna. Därigenom kommer han till det resul- 

 tatet att efter issjötidens slut skulle förflutit 6,902 ar, däraf 4,891 utgör 

 tiden, dä tallzonen bildats, medan 2,011 utgör den ofvanliggande björkzonens 

 uppkomsttid. Han betonar själf att beräkningen är »grof» och att »en 

 osäkerhet pä 1,000 är åt ena eller andra hållet mycket väl kan förefinnas». 



Äfven om man icke är berättigad draga några detaljerade slutsatser 

 om den tid, som förrunnit efter isens afsmältning, synes dock en slutsats, och 

 därtill kanske den viktigaste, stå orubbad kvar, nämligen att klimatet var 

 afsevärdt gynnsammare än nu, omedelbart efter isens afsmältning, så långt 

 åt väster som denna issjö var belägen. Detsamma kan emellertid, såsom 

 nedan (s. 145) visas, knappast ha varit fallet vid isens afsmältning från 

 södra Jämtland och mellersta Ångermanland. Denna gynnsamma tid in- 

 träffade där afsevärdt efter det isen var afsmält. Däraf kunna vi draga 

 den slutsatsen, att landisen svårligen kan ha afsmält från trakterna 

 öster om Torneträsk och Kilpisjärvi förrän högst betydligt se- 

 nare än inom de nämnda södra partierna. Huru långt senare kan 

 det vara fallet? Detta är synnerligen svårt att afgöra, ty exakta hållpunk- 

 ter saknas nästan helt. Vi veta emellertid, att efter eller kanske delvis 

 under isens definitiva afsmältning från västra Jämtland och inre Ånger- 

 manland, hvilket säkert tagit flera århundraden, bildades därstädes mäk- 

 tiga kalktuffaflagringar. Sammanställes detta med de data De Geers och 

 LiDÉNS undersökningar gifvit angående afsmältningshastigheten, vill det 

 synas, som om man med visst fog för närvarande skulle kunna som arbets- 

 hypotes antaga, att isens slutliga afsmältning från Nordskandina- 

 vien svårligen kan ha ägt rum tidigare än ett årtusende efter 

 det den mera sammanhängande landisen kring isdelaren i Jämt- 

 land försvann. Detta vill med andra ord säga, att denna period skulle ha 

 varit minst ett tusental år lång och att norra Skandinavien skulle ha blifvit 

 fullt isfritt för först 6,000 — 7,000 är sedan. Detta under förutsättning att 

 De Geers uppskattning af hvad han benämner »den postglaciala tiden» 

 är riktig på ett årtusende när. 



De årtusenden, som innefatta sista hufvuddelen i florans historia, 

 uppdela vi i det följande i tvenne delar, hvilka för sammanhangets skull 

 redan här böra nämnas. Den äldre delen, som möjligen delvis något 

 sammanfaller med sista afsmältningsskedet, kan betecknas med det i 

 senare tid föreslagna namnet den skandinaviska värvictidcn. Den blir 



