HUFVUDDRAGEN I DEN NORDSVENSKA FLORANS HISTORIA 14I 



c) I mån af klimatets tilltagande mildhet möjliggjordes äfven björk- 

 skogens utbredning utmed halföns västra, regnrika delar. Med denna 

 vegetationstyp följde det öfvervägande antalet af förut omtalade storvuxna 

 nordiska tropofyter, framförallt de, som än i dag hafva sitt hufvudsakliga 

 tillhåll inom den skandinaviska björkregionen. 



d) Vid den centralskandinaviska afsmältningstidens slut stod tallen, 

 som hufvudarten i en xerofil, artfattig tallskog, enligt hvad fossila fynd 

 göra sannolikt, vid eller helt nära den kvarvarande inlandsisrestens södra 

 och östra sida. 



Från dessa utgångspunkter är det nu af intresse att något söka följa 

 äfven utvecklingen af sydbergens flora från den tid de ett efter annat 

 smälta fram ur ismassorna och till nu ifrågavarande periods slut, d. v. s. 

 till för sannolikt 7,000 — 8,000 år sedan. 



Den västnorska alpint-arktiska floran följde den tillbakavikande isen 

 upp öfver passpunkterna och var uppenbarligen den första och därmed 

 äfven den äldsta, som trängde in på det svenska fjällområdet. Denna 

 fjällflora, i vida rikare artantal än vi i våra dagar finna den i 

 sydbergen, har med all sannolikhet varit den första vegetation, 

 som besatte de väster om isdelaren belägna sydbergen. De fjäll- 

 arter, som i dessa berg för närvarande träffas, äro därför att anse som en 

 utarmad fjällflora, väsentligen bestående af sädana arter, som bäst fördraga 

 högre värme, blott de ej genom konkurrens med andra bättre tillpassade 

 arter beröfvas ljus och andra för deras fortbestånd nödvändiga förutsätt- 

 ningar; jfr s. 105. Till en och annan lokal inom den västra sydbergs- 

 gruppen kan dock mycket väl fjällarter äfven i senare tid vara spridda. 



Blott några få århundraden senare följde, äfvenledes genom passen 

 i väster, en ny artrikare flora, som tog fjälldalarna och sydbergen i be- 

 sittning, nämligen björkskogens växtsamhällen. I dessa ingingo det öfver- 

 vägande flertalet af de i det föregående såsom nordiska tropofyter sam- 

 manfattade arterna. Issjölandets fuktiga klimat bör liksom björkregionens 

 i våra dagar högeligen gynnat deras trefnad, medan å andra sidan syd- 

 bergens större värmemängd, ofta stora näringsförråd m. m. redan frän 

 början synes böra ha gjort dem till särdeles eftersökta ståndorter för just 

 detta slag af nordiska arter. 



Genom en invandring utmed Europas nordvästligaste del och sedan 

 genom de norska fjälldalarna in i Sveriges fjälltrakter har med den allra 

 största sannohkhet redan vid tiden för issjöarnas största utbredning syd- 

 bergen tagits i besittning af en artrik flora, hvilken i fysiognomiskt af- 



