44 SJÄTTE KAPITLET 



ha tillkommit under väsentligen olika klimatiska förhållanden; den västra 

 floran under atlantiska, den östra under mera kontinentala klimatförhållan- 

 den. De ursprungliga spridningsvägarna äro naturligen utomordentligt 

 svåra att fastställa, då det gäller arter, hvilka vunnit en så allmän ut- 

 bredning som flertalet af de hithörande. Vissa utbredningsförhållanden 

 liksom ock den fossila floran ge emellertid någon ledning, hvarför de här 

 i korthet nia beröras. 



De fossila fynden i Nordskandinavien tyda på ett ursprung från tre 

 ganska klart skilda perioder i florans historia, de bägge första karakteri- 

 serade af tallen såsom det enda barrträdet af vikt, och det tredje af så- 

 väl tall som gran. Talltidens fossila flora representerar dels ett äldre, 

 uppenbarligen kallare skede, som kunde benämnas den nordiska tallflorans 

 tid, utmärkt genom förekomsten af en del fjällarter samt riklig björk (tall- 

 björkfloran, LINDBERG I70,s. 179) samtidigt med att alla mera värmefordrande 

 arter saknas, dels ett yngre skede med ett klimat varmare än det nu- 

 varande; detta skede kunde benämnas den sydskandinaviska talljlorajis 

 tid. Denna utmärkes därigenom, att i de fossila fynden fjällarterna saknas, 

 medan talrika sydskandinaviska arter, såväl sena sydbergsarter (i likhet 

 med Stachys silvatica) som andra mera hydrofila {Carex psejidocyperus, 

 Lycopiis, Ceratophylluui, Najas m. fl.), ingå i floran. 



Det nu ifrågavarande skedet eller den slutliga afsmältningens tid 

 sammanfaller i mellersta Norge och det centrala Norrland med säkerhet 

 med den nordiska tallflorans tid, hvadan nu något skall redogöras för 

 hithörande fynd. 



Fossilfynd från den nordiska tallflorans tid. Sådana äro kända 

 såväl från torfmossar som från kalktuifer. De senare, af hvilka 19 

 fossilförande äro kända från Sverige och 2 från Norge (Gudbrandsdalen), 

 äro af stort intresse och ge en föreställning om den växtvärld, som lefde 

 i de trakter kring den gamla isdelaren, där tufterna anträfi"as (fig. 20), vid 

 tiden för och omedelbart efter landisens slutliga afsmältning. Det torde 

 kunna starkt ifrågasättas, om ej kalktufl"ernas i tiden uppenbarligen skarpt 

 lokaliserade förekomst kan ställas i samband med den stora mängd grund- 

 vatten, som tillfördes dessa kalktrakter just i samband med isens afsmält- 

 ning. Utan att direkt påstå detta, vilja vi dock fästa uppmärksamheten 

 vid att kalktufferna synas vara helt och hållet lokaliserade till silurområdets 

 östra helt nära isdelaren belägna trakter. Inom kalktrakterna västerut 

 saknas de helt, fig. 20. Tuff"bildningen skulle, om ofvan framkastade 

 möjlighet visar sig riktig, icke stått i samband med någon »våt» 



