HUFVUDDRAGEN I DEN NORDSVENSKA FLORANS HISTORIA 151 



gar, ligger det i sakens natur, att de böra bli allt otillförlitligare ju äldre pe- 

 rioder vi komma till. De 2,400 år, som tillmätts för den historiska tiden 

 och järnåldern, böra väl skäligen motsvara verkligheten; ej heller brons- 

 ålderns skattning till 1,400 år är väl alltför oriktig. Det skulle då vara 

 stenålderns, hvars längd är öfverskattad. 



Nu veta vi, att i södra Sverige de växter, hvilka karakterisera värme- 

 tiden, voro invandrade före det stadium af de nordiska hafvens historia, 

 då dessa voro varmare och saltare än nu (Littorinahafvets maximum). 

 Då vi därtill åtminstone för närvarande icke ha någon skälig grund att 

 anse klimatoptimet oliktidigt inom skilda delar af Skandinavien, så tvingas 

 vi till den slutsatsen, om vi vilja vidhålla De Geers tidräkning, att Lito- 

 rinahafvets maximistånd måste ligga åtminstone ett årtusende längre fram 

 i tiden än BrögGER antagit. Detta maximistånd sammanfaller ungefär 

 med den äldsta neolitiska stenålderns slut. Nämnvärdt längre tillbaka i 

 tiden än fem och ett hälft årtusende kunna dessa bägge tidsskeden under 

 angifna förutsättningar icke ligga. Ett ytterligare stöd för detta antagande 

 är, att i alla högre liggande aflagringar från Littorinatiden träffas en flora 

 och fauna, som tyda på högre värme än i våra dagar. Af nyss angifna 

 grunder måste denna högre värme ha rådt i flera århundraden, innan de 

 denna värme fordrande organismerna blifvit så allmänt utbredda, att de 

 öfverallt kunnat inlagras i de bildningar, som uppstodo. 



Detta om värmetidens början. Ej mindre äro svårigheterna att säkert 

 bestämma det skede, då den slutade. R. Sernander har sökt häfda, att 

 den fortsatt fram till bronsålderns .slut, och icke blott detta, utan att 

 själfva värmemaximet just infallit under bronsåldern, således i värme- 

 periodens allra sista del; jfr 229. HÄGGS undersökningar i Bohusläns 

 skalbankar ha ledt till samma resultat, medan af BröGGERS ofvan- 

 nämnda mera omfattande studier kring Kristianiafjorden synes framgå, 

 att värmemaximet (eller åtminstone dess början) ligger längre tillbaka i 

 tiden eller under den förenämnda »äldre tapestiden». Härmed öfverens- 

 stämma de resultat GUNNAR ANDERSSON kommit till. De nyss om- 

 talade tidsbestämningarna frän Ragunda, visande att IiasscL alm m. fl. 

 sydskandinaviska arter voro utbredda i mellersta Norrland redan 2,300 

 år efter isens afsmältning från det centrala Jämtland, synas vara ett af- 

 görande bevis för riktigheten af ANDERSSONS uppfattning. Denne anser 

 ej heller de skäl, som framlagts för en mycket snabb försämring af kli- 

 matet, afgörande. 



