52 • SJÄTTE KAPITLET 



Under betonande af omöjligheten att för ett fenomen af den art som 

 en klimatförändring ange bestämda gränser, vill det synas, som om man med 

 utgångspunkt i De Geers kronologi, svårligen skulle kunna förlägga den 

 period, under hvilken värmeoptimet kraftigare gjorde sig gäl- 

 lande till någon annan tidrymd än den, som började omkring 

 6,000 till 7,000 är och slutar ungefär 4,000 år före våra dagar. 

 Möjligen gjorde sig en högre temperaturs verkningar gällande ännu något 

 årtusende framåt i tiden. 



Det är sålunda under denna tidrymd, som de sydskandinaviska ar- 

 terna skulle ha erhållit sin spridning inom Nordskandinavien och äfven 

 vunnit fast fot i sydbergen, i hvilka de under det följande kallare skedet 

 i större eller mindre omfattning lyckades hålla kvar sig ända fram till 

 våra dagar. 



Den klimatiska nutiden. Dennas längd är i det föregående så 

 pass utförligt berörd, som det för närvarande är möjligt. Från växtgeo- 

 grafisk synpunkt är den af största betydelse, i det att under densamma de 

 nordiska arterna uppenbarligen återeröfrat den plats i ett flertal växtsam- 

 hällen, som desamma under värmetiden delvis förlorat. Särskildt torde 

 de nordiska mesofila tropofyterna i ganska afsevärd omfattning ha utträngt 

 sydskandinaviska arter, hvilka öfver stora delar af sitt forna verkliga ut- 

 bredningsområde i våra dagar äro starkt trängda relikter. 



Inträdet i stort sedt af de nu härskande klimatförhållandena i Nord- 

 sverige har i öfrigt uppenbarligen i hög grad gynnat invandring 

 från öster, d. v. s. arter med mera kontinentala kraf. Främst bland 

 dessa står granen. Här är ej platsen att närmare ingå på frågan om 

 tiden för granens invandring och sättet för dess utbredning. Ej minst på 

 grund af dess frånvaro vid Ragunda och i flertalet af de rikare hassel- 

 förande lagren i Norrlands torfmossar (13, s. 14O, torde det emellertid 

 vara fullt säkert, att de sydskandinaviska arterna i allt väsentligt nått sin 

 definitiva utbredning innan granen fick någon större betydelse i Nord- 

 sveriges skogar. Sin nuvarande utbredning och plats i vegetationen har 

 denna uppenbarligen vunnit under den klimatiska nutiden. 



Granen har under nu rådande klimat genom sin starka öfverskugg- 

 ning på ofantligt många ställen bidragit till att ur dalbottnarnas växtsam- 

 hällen tränga undan de sydskandinaviska arterna. Ju närmare sin klimatiska 

 nordgräns de lefva, desto nödvändigare är det för dem att utnyttja hvarje 

 spår af värme och ljus naturen kan erbjuda, men som granens täta gren- 

 verk undanhåller. Så försvinna de på ställen, där de möjligen kunnat 



