FLORANS SPRIDNINGSVÄGAR TILL OCH INOM NORDSVERIGE I 57 



Nu är detta märkliga och intresseväckande växtsamhälle sprängdt. 

 Än i dag intager visserligen ett af nordiska mesofila tropofyter bildadt 

 växtsamhälle afsevärda arealer kring vattendragens stränder, men bety- 

 dande delar af deras forna areal ligga nu såsom åker och äng under 

 plog. De sydskandinaviska arterna ha i de flesta fall af klimatförsämringen 

 drifvits ut ur växtsamhället, och blott å sydbergens varma branter ser man 

 än i dag en svag återstod af den vegetation, som en gång under värme- 

 tiden fyllde stora delar af dalarnas bottenpartier. 



I fjälltrakterna har sannolikt i någon, ehuru mindre mån, äfven den 

 sedan värmetiden försiggångna landhöjningen bidragit att tränga undan 

 sydskandinaviska arter från högt liggande fyndorter. Det är emellertid 

 ännu icke möjligt att med någon grad af säkerhet genom siffror på land- 

 höjningens storlek ge uttryck för detta inflytandes omfång. 



Den uppfattning om ett större sammanhängande utbredningsområde 

 för de sydskandinaviska arterna i de stora dalförena, som ett närmare 

 studium af deras samlade nutida förekomst ger, styrkes i hög grad genom 

 det jämförelsevis lilla, som hittills blifvit bekant angående deras fossila 

 förekomst. 



Egentligen är det endast för hasseln, som genom GUNNAR ANDERS- 

 SONS arbeten (fig. 2i), en a priori i hög grad oväntad sammanhängande 

 sådan forntida utbredning blifvit fastställd. Genom honom och andra 

 växtpaleontologer såsom Sern ÄNDER, HEDSTRÖM, v. PoST m. fl. ha dock 

 äfven för andra artef några luckor mellan de nutida reliktförekomsterna 

 blifvit fyllda. Så förena ANDERSSONS fynd af fossil aiin (kartan 33) vid 

 Ragunda, Sollefteå och Härnösand ganska väl trädets reliktlokaler inom 

 östra Jämtland med dem vid kusten från Örnsköldsvik i norr till Hudiks- 

 vall i söder. Ett annat exempel är Stachys siluaticas förekomst som fossil 

 vid Ragunda och nära Örnsköldsvik. Vi stå i detta afseende säkert blott 

 vid forskningens början och nya fynd skola otvifvelaktigt lägga många 

 och allt säkrare bevis till dem vi nu äga för en sammanhängande, på 

 sydskandinaviska arter rik löfskogsfloras utbredning i de stora dalarna 

 under värmetiden. 



Kartorna visa emellertid, att, äfven om man i stort sedt kan följa 

 utbredningsvägarna, det dock då och då träffats enstaka lokaler långt 

 utanför dessa. Se t. ex. kartorna öfver Pteris, Myrica, Viola mirabilis 

 m. fl. Vi ha icke ansett det lönt att ge oss in på en diskussion om i 

 hvad mån dessa i hvarje fall kunna med någon sannolikhet förklaras. I 

 något enstaka fall kan en sådan lokaluppgift kanske bero på misstag, 



