DE SYDSKANDINAVISKA TRÄDENS OCH BUSKARNAS FÖREKOMST I NORDSVERIGE l8q 



längs kusten ej fram till Örnsköldsvik. De tre nordligaste lokalerna här 

 äro alla sydberg: Näskeberget, Skuleberget och Omneberget. Rikligast 

 träffa vi växten i östra Medelpad samt inom Dalarnes och Jämtlands silur- 

 områden. För öfrigt sträcker dess utbredningsområde sig med spridda 

 reliktlokaler långt in längs älfdalarna, så når den sin nordgräns i vårt land 

 i Ängermanälfvens dal med tvenne säkra fyndorter, Vimmervattnets skog i 

 Ångermanland och Hafsnäset vid Flåsjön i Jämtland, norr om 64° n. br. 

 I Ljungans dal når busken vid Storsjön i Härjedalen upp till omkring 600 

 m. ö. h. Den odlas med framgång i Lillhärrdal. 



I Sverige når arten nära tvenne breddgrader längre mot norr än i 

 Norge, där den stannar vid 62° 25'. I Finland äger Lonicera xylosteum 

 en märklig utbredning (kartan 20 i Atlas öfver Finland 1910). Längs 

 kusten är den sällsynt redan vid 62° och saknas alldeles i kustbältet norr 

 härom, medan den däremot inuti landet framtränger till Muhos på 64° 51'. 



Till sin allmänna utbredning i Europa är arten östlig, inom Skandi- 

 navien kan den betecknas som östlig eller sydöstlig. 



RJianmus frangula eller brakved kan liksom Viburnuin opitlus i grän- 

 sen för sin utbredning snarare betecknas som en bäckdalsväxt än en syd- 

 bergsart. Af på kartan inlagda c. 180 svenska lokaler äro nämligen endast 

 9 sydberg. Arten äger en typisk älfdalsutbredning med väl utpräglad såväl 

 nord- som västgräns. Medan från Norrbottens kustland endast tvenne 

 fyndorter, Gäddträsk vid Neder Kalix och Fagerheden väster om Piteå, 

 äro kända, sker längs Luleälfvens dal en stark förskjutning mot nordväst; 

 äfven i Råneälfvens vattensystem är en förekomst känd i en lunddäld 

 mellan Abojen och Degervattnet. I Jokkmokks socken finnes brakveden 

 flerstädes och redan LiNNÉ antecknade den 1732 vid Kåskats. 



Vid Messaure vid Stora Lule älf når busken på 66° 32', n. br. 

 sin nordgräns i vårt land. I Byskeälfvens dal når brakveden vid 

 Arvidsjaur 362 m. ö. h., i Umeälfvens dalgång vid Lycksele öfver 

 220 m., i Ängermanälfvens vid Asele omkring 300, längs Ljusnan vid 

 Ortviken omkring 450 m. ö. h. Vid Ormosjön i Lillhärrdals socken i 

 Härjedalen lefva några låga buskar 430 m. ö. h. och sätta åtminstone 

 under gynnsamma år mogen frukt. 



Brakveden lefver på ett stort antal af sina utpostlokaler helt öfver- 

 skuggad, och den finner tydligen ej trefnad i sydbergens öppna växt- 

 samhällen, något som förklarar dess markerade västgräns i Norrland, där 

 den, om den trifdes i sydbergen, skulle kunna finna nog värme äfven på 

 en mängd lokaler närmare riksgränsen. Heintze (119, s. 25) säger dock 



