2 66 TIONDE KAPITLET 



'j^. Areskutan. På norra sidan af Indalsälfvens öfre dal inom Are 

 socken ligger det af gammalt bekanta fjället med detta namn. Dess på 

 långt håll synliga karakteristiska profiliinje, dess läge utmed en af de gamla 

 hufvudvägarna mellan Sverige och Norge och det förhållandet, att detsamma 

 är det längst i öster belägna af dessa trakters mera dominerande fjäll, 

 torde gjort, att det mj^cket tidigt ådrog sig äfven naturforskarnes uppmärk- 

 samhet. Fjällets egenartade geologiska byggnad med mjuka, kalkrika 

 bergarter i basen, hvars söndermalda produkter väl i ganska stor omfatt- 

 ning af isen förts upp pä de af gneisen och kristalliniska skiffrar bildade 

 öfre delarna, torde till en del vara orsaken till den rika flora äfven af syd- 

 skandinaviska arter, som träffas på dess södra sluttningar. Denna blandas 

 där med nordiska arter och utpräglade fjällväxter, hvilka härska ensamma 

 inom dess högre delar. 



En redogörelse för Äreskutans botaniska utforskande innefattar en ej 

 ringa del af den norrländska florans utforskningshistoria, ty flera af de 

 män, som bragt de bästa bidragen till denna, ha ägnat ett stort arbete ät 

 studiet af Areskutan. När 1881 järnvägen öppnats genom Aredalen, blef 

 berget det af botanister kanske mest besökta i landet. Ofantliga äro de 

 massor af torkade växter, som under årens lopp transporterats härifrån till 

 olika större och mindre herbarier. Pä senare tider har det nog särskildt 

 varit fjällväxterna, som tilldragit sig uppmärksamheten. När man på en 

 natt eller en dag kommer från den mellansvenska floran midt upp i fjällen, 

 fästa de flesta sig mindre vid att här återse gamla hvardagsbekanta än 

 vid fjällflorans sirliga arter. Helt annorlunda var det för de gamla bota- 

 nisterna, hvilka under långa veckor färdades fram genom den norrländska 

 skogsregionen. Den ena efter den andra af deras sydliga hembygds arter 

 försvunno, men när de sedan arbetade sig upp för Äreskutans branta slutt- 

 ningar, återfunno de mången gammal bekant i de skyddade, varma syd- 

 lägena. 



En liten öfversikt af de viktigaste skrifter, som behandla Äreskutans 

 fanerogama flora, torde här vara på sin plats: 



C. J. Hartman besökte berget 1815 och publicerade därom 1814 o. 1818 (107 och 108). 



J. W. Zetterstedt « » 1840 » » » 1842 (268). 



P. J. Beurling » » 1843 » » » 1843 (38). 



G. L. Sjögren » » 1846 » » » 1849 (233). 



R. W. Hartman » » 1850 « » » 1852 (113). 



S. Ai.MauisT » » 1868 » » » 1869 (2). 



Sedan dess ha ett mycket stort antal botanister och växtsamlare be- 

 sökt det och en och annan därom publicerat kortare meddelanden, så 



