2 68 TIONDE KAPITLET 



kartor, höjdsiffror, instrument och lätta kommunikationer försedt släkte, 

 hvilka svårigheter våra föregångare, banbrytarne, hade att öfvervinna. In- 

 tressant är ock att se den fruktan för fjällen, som uppenbarligen behärskade 

 dem, och hvilka modiga och härdade män de ansägo sig vara, då de be- 

 stego Areskutan eller trotsade farorna af dimma, köld m. m., dä de banade 

 sig väg öfver dess fjäll- och rasmarker. 



Areskutan (1,420 m.) utgöres af ett långsträckt (NV— SO) fjällparti, 

 af h vilket en mycket stor del når upp öfver trädgränsen. På dess sydliga 

 sida framskjuta tvenne fjällpartier, hvilka äro de enda, som här egentligen 

 skola sysselsätta oss; dessa benämnas Humlarne, den östra, 826 m., be- 

 nämnes Totthummeln, den västra, 891 m., Mörvikshummeln. De 

 skiljas af en djup ravindal, i hvars botten Mörviksbäcken söker sig ned till 

 dalbottnen, som fylles af Äresjön (380 m. ö. h.). 



Humlarne störta i delvis branta tvärstup ned i öfre skogsregionen, 

 och det är om dessa sydsidor Hartman (107, s. 77) skrifver. »Den södra 

 sidan lockar till sig de sydländta främlingarna, hvilka ej trifvas på de nord- 

 östra sidorna, dit fjällets infödingar tagit sin tillflygt, och nedsatt sig till 

 förunderlig mängd.» Han fortsätter längre fram i samma afhandling: »Den 

 sydländta Florans barn våga sig närmare dess fot och blanda sig på dess 

 sidor förtroligt med sina inom en inskränktare krets slutna fjällsyskon. 

 Här ser man den sydländte Almens grenar utbreda skugga öfver Tagg- 

 bunken {Aspidiuvi LoncJiitis) och Mispeln {Cotoncastcr) trängas med Sten- 

 veronican (W^ronica saxatilis), på den branta fjällvägen; — Scabioserne 

 (Siiccisa pratcjisis och Tric/wra arvcjisis) förtroligt blandade den ena med 

 den gula Saxifragcr airjoidcs. den andra med F^jällastragalen, och Brunkullan 

 (Nigritella nigra); — Coiivallana vcrticillata bredvid Toltran (Mulgcdiuin 

 alpinum), H vitsippan och Fjällkampen (PJilcuin alpinum) : — Plantago 

 media omgifven af den täcka Fjällbinkan (Erigcron luglcctiis) — och den 

 vackra Polygalen (Polygala aniarclla) omringad af Castanjetågen (Jiiiicus 

 castaneus), Fjällthalictern och Snögentianen.» 



I mera förtjusta ord kan svårligen i minnet återkallas den yppiga, 

 vackra bild, som möter besökaren nedanför Totthummelns stup vid dess 

 bergrot, ofvan rasmarken. 



Äfven de botanister, som följde efter Hartman gåfvo lifliga uttryck 

 åt sin förvåning och beundran öfver den vegetationens rikedom, som här 

 mötte dem. Bäst synes oss G. L. SjöGKEN ha förstått och skildrat dessa 

 lokaler. Ett par brottstycken af hans beskrifning (233, s. 33) må därför 

 sluta den mera allmänna redogörelsen för det märkliq-a beroet. 



