SYDBERG I SYDLIGA NORRLAND, DALARNA OCH VÄRMLAND 283 



Landskapets höjd öfver hafvet och däraf följande hårda kUmat i 

 förening med karg jordmån synes vara orsaken till att oaktadt den jämförelse- 

 vis sydliga geografiska bredden, sydskandinaviska arter ej i större antal upp- 

 träda å andra ståndorter än sydbergen. Äfven de artrikaste sydbackarna 

 och bäckstränderna ha i regeln blott att uppvisa arter, tillhörande öfver- 

 gångsgruppen till de nordiska arterna, såsom Convallaria »lajalis och 

 RJiamnus frangula. 



Ej få äro äfven de i Jämtland lefvande sydskandinaviska arter, som 

 helt saknas inom det sydligare belägna systerlandskapet. Vi erinra om 

 Adoxa iiwscliatclliiia, Alliuin oleraccnm, Aspenda odorata, Calaniintlia acinos, 

 Canipamila latifolia, Epipactis latifolia, Hypciicuui pcrforatuiii. Origamun 

 vulgäre, Orobus vcnius. Scdimi acrc, S. sexangularc, Ulvius vioiitaiia 

 och Verbascuin thapsus. 



87. Hammarfjället eller Hamrafjället, såsom den i Härjedalen bruk- 

 liga benämningen torde vara, är beläget i Tännäs s:n. Från Tänndalen, 

 700-750 m. ö. h., höjer sig fjällets sydsida i trappstegslikt öfver hvar- 

 andra liggande tvärbranta hamrar, fig. 8. Den öfver trädgränsen liggande 

 kulliga delen af fjället när till 1,138 m. Berggrunden är glimmerskiffer, 

 och genom vittringen har skififergrus bildats, på vegetationsrika ställen 

 starkt myllhaltigt. Lagren stupa mot söder, så att sluttningarna ständigt 

 erhålla fuktighet genom det mellan skifferlagren framsipprande vattnet. 

 Vissa skikt vittra lättare, hvadan växterna här lätt fä fäste, och deras 

 rötter fortsätta sönderspräningen, fig. 10. Markens rikedom på mineral- 

 näring och fuktighet samt expositionen mot söder ha här alstrat en växt- 

 lighet, hvars like man ej finner på många ställen inom de skandinaviska 

 fjällens björkregion. 



Den förste botanist, som omtalar fjällets flora, är Fristedt (87, s. 

 109), som undersökte det 1853; senare ha bidrag till dess flora samlats 

 af DusÉN (73, s. 24), Henning (121), Kellgren (148), Sernander 

 (225) och S. J. Enander. 1900 och 1907 har det undersökts af S. Birger 

 (43, s. 29 och 112). 



De öfversta björkarna nå på sydsidan upp till 1,030 m. ö. h., medan 

 de sista på ostsidan växa vid 921 m. I björkskogen finnas några en- 

 staka granar eller grankolonier, utan att man dock kan tala om någon 

 verklig granregion, då granj-/t'^_i,^j-gränsen löper utmed Öfre Tännsjön be- 

 tydligt längre mot öster. Den öfversta grankolonien observerades på 

 1,005 ""!• ö. h., den största höjd, frän hvilken granen torde vara känd 

 i Sverige. 



