SYDBERG I SYDLIGA NORRLAND, DALARN' ;h VÄRMLAND 305 



Dalarne. 



Stödd på iakttagelser under sin resa till Dalarna 1734 sammanskref 



1 • sin -Flora dalecarlica», vil]-:en dock först 1873 blef i tryck ut- 



Redan 1830 — 31 hade i 'TNGSSVÄRD i »Uppsats på de i pro- 



Dalarne vildtväxande phanerogamer o filices.> lämnat en redo- 



-)r utbredningen af en del arter, och 184 utkom samme författares 



.. dalecarlica». 1873 utgaf C. Indebetou en ny »Flora dalecarlica» 

 OL.V sedan dess har provinsens växtgeografi riktats i ett flertal uppsatser, 

 af hvilka särskildt K. Johanssons (143) 1900 och P. W. Wiströms (263) 

 1905 innehålla rikliga bidrag till kännedomen om landskapets flora. 



Samuelsson (215) har 1910 ägnat de mera värmefordrande växt- 

 arternas förekomst inom Dalarna en ganska ingående uppmärksamhet. 

 Han skiljer på dem, som förekomma i slutna samhällen, hvilka i sin tur 

 i. 'is i natursamhällen (granlundar, lunddälder) och kulturpåverkade (björk- 

 backar, fuktiga björkängar) samt dem, som bilda kolonistsamhällen, till 

 hvilka han hänför sydbergen. 



Från granlundar omtalas af de arter, vi benämna sydskandinaviska: 

 Ajuga pyramidalis, Anciuoiic hcpatica, B c tu la vcrrucosa, Fragaiia vesca, 

 Veronica officinalis, Viola iiiirabilis samt ]\ riuiniana. 



Om lunddälderna säges, att de »äro i Dalarna vidt utbredda. De 

 förekomma hufvudsakligen utefter älfvar och åar, beklädande dessas nip- 

 branter och raviner, samt i de mera högländta trakterna dessutom utefter 

 bäckar som en randformation mot barrskogssamhällena.» 



Särskildt i Ljusteråns dalsystem (Säters och Gustafs socknar) träfi"as 

 lunddälder rika på sydskandinaviska arter och Samuelsson anför bland 

 andra härifrån : Adoxa uioschatellina, Carex digitata, Chiysosplenium 

 altciiiifoliuDi, Circcsa alpina, Impaticns noli tangerc och Vicia silvatica. 

 Från Dalälfvens norra sida i Stora Skedvi s:n omtalas, att Campamila 

 tracJielium, Scrophularia nodosa och Gcudi 7irhanuni lefva i lunddälder 

 samman med hasseln. 



Från Folkärna s:n i sydligaste Dalarna omtalar GuNNAR ANDERSSON 

 (13, s. 105) hasseln lefvande samman med asken omkring loo m. ö. h. på 

 sydväst- och västsluttningen af en brant ås under förhållanden, som göra 

 det troligt, att den här svårligen kan anses vara relikt. 



Mest bekant af de till lunddälderna hänförbara ståndorterna är Säter- 

 dalen, om hvars rika flora uppgifter särskildt träffas hos KrönINGSSVäRD 



Norrland. 20 



