3i6 



ELFTE KAPITLET 



B. Hesselman omtalar, att han sommaren 1905 under en resa 

 i norra Dalarna fick höra talas om ett berg, »där det växte en 

 stor mängd märkvärdiga träd och örter, som inte skulle finnas på något 

 annat ställe. De berättade, att ungdomen i trakten brukade vallfärda dit 

 vid midsommartiden för att se pä utsikten från berget, men isynnerhet 

 för att njuta af de vackra löfträden och blommorna i lunden vid foten af 

 berget eller 'lustgården', som den kallades i orten.» 



Berget ligger omkring i km. rakt väster om sydändan af sjön Balungen 

 och .stupar brant mot öster. Vid foten af stupet, »som är täckt af ett 

 ansenligt röse eller 'ur' (stenhålver) af nedrasade stenar och grus», är det 

 som den rika fyndorten för sydskandinaviska arter finnes. I allt anföras: 



*Acer platanoides. 

 *Corylusavel!ana(i]erahu?,kSir'), 

 *Tilia europcsa. 



Aclcea spicata 

 * A renaria trinervia, 

 Epilobium sp., 

 Gulium triflorum, 



*Geranium robertianum, 



» silvaticuni, 



Hieracium sp., 

 *Lactiica muralis, 

 Lathyrus pratensis, 

 * » silvestris, 

 Lotus corniculatus, 



Melica nutans, 

 *Orobus tuherosus, 

 *Sedum annuum, 

 *Silene rupestris, 

 Solida go virgaurea, 

 *Verbascum thapsus 

 *Vicia silvatica. 



Värmland. 



Inom detta landskap är det icke vår afsikt att söka åstadkomma en 

 fullständig utredning af bergrötternas vegetation, vi äro nämligen inom 

 provinsens sydliga delar inne på den egentliga, klimatiska ekregionen, 

 inom hvilken de arter, som i denna framställning hufvudsakligen intressera 

 oss, förmå lefva på ett flertal olika, af klimatet ej särdeles gynnade lokaler. 



Då vi emellertid medtagit några värmländska förekomster, ligger or- 

 saken däri, att inom landskapet finnas berg i topografiskt afseende full- 

 ständigt analoga med de förut beskrifna. Dessa, hvilka vanligen benämnas 

 klättar, äro ofta branta, i söder eller väster och öster stupande berg, 

 hvilka utom genom sin exposition äfven genom sin geologiska beskaffenhet 

 erbjuda stort intresse. I Värmlands södra och västra delar har nämligen 

 utmed vissa spricklinjer frambrutit en grönsten, hyperit, hvilken på grund 

 af den i densamma ingående fältspatens (labrador) och hyperstenens höga 

 kalkhalt (tillsammans c. 15 ",,) erbjuder en jordmån, som visar sig i hög 

 grad gynnsam för sydligare växtarters trifsel. G. E. RINGIUS, som 1888 

 utgaf en förtjänstfull studie öfver »Vegetationen på Värmlands hype- 

 ritområden» (211), skildrar i följande ord floran på de gynnsammare 



