28 



rømmer han Muligheden af anden Tilblivelse, bl. a. at der er 

 Lyngheder, som aldrig have været skovbevoksede, navnlig paa 

 Flyvesand. Der er ingen Tvivl om, at ogsaa Danmarks Lyng- 

 heder have meget forskellig Oprindelse og Alder. 



At ikke blot Lyng, men at Lyngheden som saadan har 

 eksisteret her meget længe og er ældre end Skoven, specielt 

 Fyrreskoven, synes at fremgaa af Mosefundene. Lyngen 

 (Calluna vulgaris) er i Danmark funden i meget gamle Lag, 

 nemlig ikke blot i stor Mængde i de interglaciale Moser 

 (meddelt af Hartz), men ogsaa i „Dryaszonen", altsaa før Skoven 

 fremstod; HAETZ har fundet den i de senglaciale Lerdannelser, 

 sammen med Dryas, ScMx liolaris og reticulata, Saxijraga oppo- 

 sitijolia, altsaa med de mest udprægede Polarplanter (^). FlSCHER- 

 BENZON har næppe fundet den i saa gamle Lag i Halvøens 

 sydlige Moser; han siger (^^^ S. 59), at han har fundet den „fast 

 liberall, und zwar in den alteren Mooren in fast gleichem Niveau 

 mit der Kiefer, meist etwas hoher." Til Vest-Norge er Lyngen 

 efter HOLMBOE aabenbart kommen langt senere end til Danmark, 

 og vist nok ved Vinden over Havet*). Endnu senere synes den 

 at have naaet Sverrig, hvor den med Sikkerhed først er funden 

 i Grantidens (d. e. vor Bøgetids) Lag**). 



Lyngen har sikkert allerede tidligt erobret store Arealer, og 

 at Heden senere maa have haft en stor Udstrækning, vise 

 SARAUWS Undersøgelser, hvorefter Stenalderens og Bronze- 

 alderens Mennesker i Jylland have bygget deres Gravhøje 

 ovenpaa selve Lyngheden; det Kort, der ledsager hans Af- 

 handling, viser dens store Udbredning. 



L3mgen er utvivlsomt indvandret til os fra Sydvest. Den 

 er jo i det hele en Art, som ynder et fugtigt Klima og derfor 

 i Nutiden har sin største Udbredning i Landene omkring Nord- 

 søen og den vestlige Østersø, men taber sig mod Øst, hvor 

 Sommq^en bliver tør og varm og Luftfugtigheden mindre 



*) Holmboe, 20, S. 213: I det sydvestlige Norge optraadte den før deu post- 

 glaciale Sænknings Maksimum; den er ældst i det sydvestlige Norge og 

 bar bcrfra bredt sig til de øvrige Dele. 

 '•'*) G. Andersson, n S. 107, 119. Den synes ældst i det vestlige Sverrig. 



