30 



suecia, og Lynghedens Laver og Mosser ere jo l'or en stor Del 

 nordlige Former (f. Eks. Cetraria islandica og C. nivalis, flere Cla- 

 donia-Arter, Stereocaulon paschale, Grimmia ericoides. G. canescens). 

 Islands Heder bestaa for en stor Del af Melbær, Dværgbirk, 

 Dryas, Ene og bredbladede Pile, sjældnere af Calluna. 



Jeg antager det da for sikkert, at Lynghede til en vis Tid 

 og paa store Omraader har trængt sig ind paa Tundramarken 

 og fortrængt den, og at den har hævdet sin Plads der; GEÅBNER 

 fremhæver med Rette, at Lyngheden er i Stand til gennem 

 talrige Generationer efter hverandre at hævde sin Plads paa 

 den samme Jordbund (^^^ S. 86; „Es giebt Heiden, die bestimmt 

 seit dem Mittelalter Calluna tragen"). Dette anser jeg for 

 rigtigt; Lyngheden er paa visse Jorder et Slutningssamfund 

 med en i alt Fald relativ Bestandighed ; den udvikles ikke videre, 

 saa .længe Kaarene forblive uforandrede. Hvis Lyngheden 

 ogsaa oprindelig erobrede det mere lerede og frugtbare Terræn 

 i Jylland og senere det paa Øerne, er den bleven fortrængt derfra 

 af Skoven. At Lyngheden og Skoven kæmpe med hinanden 

 ikke blot i Nutiden, men har gjort det ogsaa i længst svunden 

 Tid, kan man ikke tvivle om. Det er historisk sikkert, at Lyng- 

 heden har erobret Terrain fra Skoven, i alt Fald ved Menneskets 

 Hjælp, hvor Jordbund og Klima (Vindforholdene) have været 

 gunstige. Herved spiller den Dannelse af Mor, Blysand og Ahl 

 i Jordbunden, hvis Naturhistorie navnlig P. E. MULLER har 

 opklaret, en meget betydelig Rolle (•*''). Men paa bedre Jorder 

 erobrer Skoven Terrain fra Lyngheden eller erobrer det maaske 

 tilbage. Dette ser man saa særdeles tydeligt paa Bornholms 

 Alminding, der vel ogsaa er en forholdsvis ung og vel sagtens 

 paa Grund af Alkalier i Jordbunden ahlfri Hede (Ahl findes 

 derimod i de magre Heder s. f. Rønnej; men jeg har ogsaa set 

 selvsaaede Træer vokse op paa Jyllands Heder, hvor Forholdene 

 ere gunstige. Paa Sydsverrigs Lyngheder sker det samme; 

 ALB. Nilsson meddeler (37, S. 18), at ved Fyr, Gran, Birk, Bøg 

 og rimeligvis ogsaa Eg, hver for sig eller blandede, „udbreder 

 Skoven sig mere eller mindre hastigt paa Hederne". Deb 

 samme Resultat er C. WEBER kommen til for Nordvesttysklands 



