og Grunden hertil var ikke at søge i Klimatets Forandring, men 

 i Jordbundens Forbedring i Tidernes Løb. Senere, 1857 (•''), publi- 

 cerede lian sine smukke Undersøgelser over Træernes Forhold til 

 Lyset, og gjorde opmærksom paa, at Skovvegetationens Karakter- 

 træer i desto højere Grad ere Skyggetræer, jo senere de optræde 

 i Moserne, og derfor vel egnede til i den indbj^rdes Kamp om 

 Pladsen at undertrykke de tidligere indvandrede. Ligesom ELIAS 

 Fries havde henvist til, at Rækkefølgen paa det nøjeste faldt sam- 

 men med de Fordringer, som Træerne stille til mere eller mindre 

 humusrig, frugtbar Jord, gør Vaupell ogsaa opmærksom paa de 

 Forandringer, der maa have fundet Sted i Jordens Nærings- 

 holdighed og Fugtighed, og som vilde begunstige Indvandring 

 af Bøgen og Forandring af Skovbestanden. Det var dog „ikke 

 Jordbunden, men Lysforholdet", der var det afgørende. 



Da der, som bekendt, ogsaa er en Forskel i Frugternes Spred- 

 nings Lethed, der omtrent gaar parallelt med Indvandringsfølgen, 

 er der en Række Paralleler, der, som VAUPELL siger, ere meget 

 interessante, fordi de aldeles uafhængige af hverandre gaa i samme 

 Retning. 



At alle de nævnte klimatiske, fysiske, biologiske Faktorer 

 have samvirket med hverandre og været afgørende for Træernes 

 Indvandring i netop den givne Orden, kan der vel ikke være 

 Tvivl om, men at Klimatet, og da særlig Temperaturens For- 

 andringer til det mildere, maa have spillet den største Rolle 

 blev først klart, da Istidens Eksistens blev bevist. Da Steenstrup 

 udførte sit Ungdomsarbejde, troede man enten, i Overensstemmelse 

 med Lyell's „Drifttheori", at de mange løse Stene i vor Jordbund 

 vare førte hid med Isbjerge i et arktisk Hav, eller at de vare 

 komne med en mægtig Vandflod (Sefstroms Hypotese). Lidt 

 efter lidt banede Hypotesen om den tidligere Eksistens af en 

 mægtig Indlandsis over Nordeuropa sig Vej, og den maa nu 

 anses støttet af saa mange Fakta, at der ingen Tvivl er om 

 dens Rigtighed. En stor Forandring i Klimatet maa da nød- 

 vendigvis have fundet Sted siden hin Istid*). 



*) Det er, som bekendt, især Torell, der fra 1859 af var Forkæmper for 

 denne Lære. Da Agassiz 1837 og 1840 havde fremsat Tanken om en stor 

 Isdækning i svundne Dage over den nordlige Halvkugle, maa det være dette, 



