51 



verria. Sii'lhiria Hulodea, Urtica dioica, iiere Arter Viol, Arter, 

 som alle leve her den Dag i Dag. Egeskovenes Underskov og 

 Naturhistorie i Nutiden har Vaupell skildret 18B3 {^). 



Egeskovene have haft en trist Skæbne i Danmark; mange 

 sank i Havet i Tapestiden, andre ødelagdes af Menneskene og 

 af Vestenvinden, saa at kun de lave og forknytte Purrkrat paa 

 Jyllands Heder vidne om den svundne Herlighed, og Resten er 

 paa faa Undtagelser nær bleven til Bøgeskov, i hvilken man 

 endnu hist og her træffer en mægtig Eg, som Mennesket og 

 Bøgen har skaanet, hvad VAUPELL saa mesterligt har behandlet 

 i „De danske Skove". 



Bøgeskoven. STEENSTRUP fandt oprindelig ikke Bøg i Mo- 

 serne, og da Ellen ofte i stor Mængde opfylder Mosernes øverste 

 Lag med sine Rester, kaldte han ret naturligt det sidste Afsnit 

 af Skovtiden Elleperioden. Senere ændrede han Navnet og med 

 Rette, thi Ellen indvandrede langt tidligere (i Fyrretiden) og 

 har vel altid haft en kun lokal Udbredning, nemlig ved Mosernes 

 og Søernes Rande. Bøgen og vel ogsaa Avnen høre til de sidst 

 indvandrede Skovtræer, der afsluttede den naturlige Indvan- 

 dring. Bøgen er dog næppe indvandret saa sent, som man op- 

 rindelig maatte tro, selv om den vel ikke blev det herskende 

 Skovtræ før ind i den historiske Tid. Først fandt nemlig 

 E. CHR. Hansen 1873 talrige Bøgelevninger i Femsølyng Mose 

 i Nordsælland i en Dybde af henved 2 m., et Fund, hvis Alder 

 dog ikke er tilstrækkelig oplyst, men STEENSTRUP var „tilbøjelig 

 til at henføre det til endog meget gamle Afsnit af vore Skov- 

 moser" (VM. 1873, S. 141 og IV). I Anledning af dette Fund 

 nævner han (Stp.) ogsaa, at „Stammer af Bøg ere fundne i Torv 

 i Jylland af Hr. Cand. polyt. Søltoft." Senere fandtes Bøge- 

 levninger i Lag, som med Bestemthed henføres til Tapestiden, 

 nemlig ved Helsingør af HARTZ (BT. 21, S. XVII) og i Vend- 

 syssel af A. Jessen (DGU., IR.; 3, S 286, 313, 326). Af E. RO- 

 STRUP er der paavist Bogekul i den yngre Stenalders Grav- 

 kamre paa Sjælland og paa Møen; „et enkelt lille Kulstykke 

 af Bøg" i Fyrretids-Fundet i Maglemose henfører SARAUW der- 

 imod til „en meget sen Tid" (i^, g 289). I Holsten fandt Dr. 



