88 



bundstlora kunne betegne« som Relikter fra en svunden Tid. 

 Spørgsmaalet bliver nærmest dette, om der ogsaa uden for 

 Krattene findes Minder om Skovtideu, dels Fyrre-, dels Ege- 

 tiden. Der foreligger nu i Virkeligheden en Række saadanne 

 Angivelser, bl. a. med Hensyn til Vesterhavskystens Flora. 



Det er ejendommeligt, at man paa Klitbund, navnlig i de 

 fugtige Klitdale, kan træffe Arter, som vi ellers kun træffe i 

 Skove, f. Eks. Epipactis latifolia, Listera ovata, Monotropa glabra, 

 Fyrola minor (og rotuvdifolia) ; af Mosser (efter Focke) Ani/tiriclda 

 CHrtijjendula, af Svampe f. Eks. Fhalhis im^mdicus. Desuden 

 træffer man der, hvad der er mindre mærkeligt, forskellige Eng- 

 og Moseplanter, saasom Pyrola rotundifolia, Epipactis pjalustris, 

 Gymnadenia conopea^ HerminiumMonorchis (Klitter ved Lønstrup og 

 Uggerb}^ Aa), Liparis LocspJi'i, Paruassia palustr/s. Disse Skov- 

 planter ere blevne betegnede som Rester fra Skovtiden, f. Eks. 

 af KNUTH og BUCHENAU, men den sidste har dog senere for- 

 andret sin Opfattelse*) De kunne utvivlsomt være indvandrede 

 længe efter den egentlige Skovtid. Lige ved Skagens Fyrtaarn, 

 altsaa paa ganske ung Bund, vokse baade Pyrola rotundifolia 

 og minor paa meget unge Klitter ; have disse ved deres støvfine 

 Frø kunnet indvandre hertil, maa de ogsaa kunne vandre over 

 til Vesterhavsøerne. Alle de andre liave ogsaa støvfine Frø, 

 indrettede til Vindtransport. Det er Øernes milde og fugtige 

 Luft, der træder i Stedet for Skovenes; til den forskellige Be- 

 lysning synes Planterne at kunne tilpasse sig (Warming, 

 BT., 21). 



RAUNKIÆR har (BT., 17) en Liste over andre Urter som 

 findes paa de Nordfrisiske Øer, og som „dels ynde Skovens 

 Nærhed, dels ere Skovplanter i den Forstand, at de næppe 

 formaa at vandre bort fra Skoven o. s. v." Heller ikke disse, 

 og lige saa lidt Narthecinm paa Amrum, maa nødvendigvis be- 

 tragtes som Relikter; Aar efter Aar regner det utvivlsomt 



*) I Flora d. Ostfries. luseln, 18!)6, S. 7. skriver han: „Man hat friiher 

 vielfach — und ich selbst håbe mich dem angeschlossen — aus dicsem 

 Vorkommen gefolgert, dass die Walder der Geest sich bis zu don Insoln 

 orstreckt haben miissen. Ich miiss aber jetzt anorkennen, dass dies 

 (buch (bis Zusaninicn-Yorkoimiion jcncr Arten niclit liowioson wird," 



