389 



468. Sand-Hjælme, Psamma arenaria (L.) R. et S. 

 N. Sandrør, hjælmegræs. 



Ingen af vore nordiske Planter er i mere udpræget Grad 

 sandelskende eller Psammofyt end Hjælmen! Det løse, fygende 

 Sand er denne Plantes rette Element. Her, og kun her, trives 

 den i fuld Frodighed. Overalt ved nordiske Kyster, hvor Paa- 

 landsvindene fører det hurtigt tørrede, hvide Sand indad og hober 

 det op i lave Klitter, vil man finde, at visse Græsser dels selv 

 giver Anledning til Dannelsen først af smaa Klitter, dels ved at 

 fæstne sig paa disse og standse det fygende Sand bygger Klitterne 

 højere og højere. Sivbladet Kvik (se senere, Nr. 476) er paa 

 Vestkysten af den jyske Halvø den, der først indfinder sig paa 

 den flade Forstrand; ofte ser man enkelte, stærkt forgrenede Indi- 

 vider eller smaa Kolonier af dette Græs danne ganske lave Klitter 

 med en bred Grundflade. Paa dem vil Hjælmen imidlertid snart 

 tage Plads, og i endnu højere Grad end Sivbladet Kvik er dette 

 Græs i Stand til at stoppe Sandet under dets Fygen og ved sin 

 ejendommelige Vækst fastholde stadig større og større Mængder 

 deraf. Dette beror paa, at Hjælmen, som er fleraarig og har en 

 krybende og stærkt forgrenet Rodstok, netop ved at dækkes af 

 Sand pirres til at vokse saa meget des livligere; dens Rodstok 

 forlænges hurtigt, og nye Skud dannes. Derved opnaar dens under- 

 jordiske Skudsystem ofte meget betydelige Længder, adskillige 

 Meter, og bliver overordentlig rigt forgrenet, saaledes at en af 

 Hjælme (ogsaa kaldet Klittag) bevokset Klit saa at sige er 

 gennemvævet af denne ejendommelige Plantes Skud og Rødder, 

 der dannes knippevis paa alle de Punkter af Rodstokken, hvorfra 

 Skuddene udspringer. Det siger da sig selv, at Mennesket i sin 

 Kamp med det fra Havets Kyster indover Land fremrykkende 

 Flyvesand har en ypperlig Forbundsfælle i Hjælmen, der ved sin 

 Vækst binder Flyvesandet. Og hvor Hjælmen selv ikke kan magte 

 Opgaven paa naturlig Vis, har man plantet Stykker af den i 

 Sandet, saaledes som man ser det t. Eks. i Klitterrænet langs 

 Jyllands Vestkyst, hvor Duske af Hjælme i snorlige Rækker er- 

 statter den naturlige Hjælmevegetation paa forhen nøgne Sand- 

 hælder og hurtigt ved deres Vækst danner det karakteristiske, 

 meget aabne Tæppe af en lyst graagrøn Tone. En Hjælme- 

 bevoksning, der oftest er meget „ren", d. v. s. uden andre Planter 

 end netop Hjælmen, giver intet tæt sluttet Græsdække; Hjælmens 

 Bladskud og Blomsterskud staar meget spredt, og den hvide Sand- 



