390 



bund skinner frem derimellem. Er Overfladen omsider dels af 

 Hjælmen selv, dels af andre Sandvækster bleven tættere bevokset 

 og er kommen i saa megen Ro, at Sandflugten er standset, er det 

 ogsaa, som om Hjælmen indstiller sin Virksomhed; den vokser 

 ikke længere med den store Livlighed som i det stærkt af Vinden 

 bevægede Sand. Samtidig er der skabt Betingelser for, at andre 

 Planter ej alene kan finde Fodfæste, men ogsaa, i alt Fald delvis, 

 kan fortrænge Hjælmen; den hvide, af Hjælmen bevoksede Klit 

 forvandles da efterhaanden til den graa eller grønne Klit, hvis 

 Overflade er tæt bevokset af Sandplanter, saavel Urter, som lave 

 Buske, Rævling, Graaris, Havtorn o. a. 



Som andre Psammofyter er Hjælmen nøjsom i sine Krav til 

 Jordbundens Fugtighed og Indhold af Næringsstoffer, men ikke 

 alene i denne Henseende, ogsaa paa anden Vis er den særdeles vel 

 tilpasset til at leve under de ejendommelige ydre Kaar, der er 

 raadende i Klitten. Dette fremgaar navnlig af Bladenes Bygning. 

 De er sammenrullede; den hvælvede, glatte og blanke Underside 

 er paa de bueformet bøjede Blade stedse vendt mod Vinden, saa 

 at den let udholder den mekaniske Paavirkning af de fygende 

 Sandskorn, medens Oversiden med dens bløde Væv dels ved Sam- 

 menrulningen, dels ved at vende bort fra Vinden er vel beskyttet. 



Hjælmens Blomsterstand er tæt sammentrængt, en Dusk; 

 ellers er den lidet forskellig fra Rørhvene-Arterne, idet Smaaaksene 

 har denne Slægts sædvanlige Type; kun er Haarene ved Inder- 

 avnens Grund meget korte (Fig. 4). 



Tav. 468. Pig. 1. Del af Rodstokken med et Par Skud. Fig. 2. Dusk. 

 Fig. 3. Smaaaks (Vi). Fig. 4. Nedre Inderavne (Vi). 



469. Miliegræs, Milium effusum L. 

 N. Miliegræs. Isl. Skrautpuntur. 



Ligesom Hjælmen er knyttet til sine særegne Omgivelser, 

 saaledes har Miliegræs sine. Det er en god Type paa Skov- 

 græsser, blandt hvilke vi tidligere har omtalt Skov-Hejre (Nr. 444), 

 Lund-Rapgræs (Nr. 454) og Nikkende Flitteraks (Nr. 459). Dets 

 meterhøje Straa er lidet stive og ender med en stor Top, hvis 

 Grene er haartynde, vandret udbredte eller efter Afblomstringen 

 hængende; det er ganske Modsætningen til Hjælmens stive Straa 

 og tætte, stride Dusk. De friskt grønne Blade er brede og slappe 

 og i lidt ældre Tilstand snoede, saaledes at Undersiden vender 



