14 



faktorer. Dessas ekologiska systematisering; fciljer därför — iiuUiktivt ^ en ratio- 

 nell d. v. s. fysiogDomiskt genomförd systematisering av vegetationstyperna. Stånd- 

 ortsbegreppet får därför en större eller mindre omfattning alltefter den högre eller 

 lägre vegetationstyp, det anses motsvara, och får sin empiriska ytbegränsning av 

 den typbildande växtens statiouella tillpassningsamplitud inom gränserna för dess 

 dominans eller motsvarande vad som kallats växtsamhällenas "ekologiska värde" 

 (Brockmann-Jerosch o. Rubel, 1912, s. 12). Det är ej av principiell betydelse att 

 för varje vegetationstyp hava en motsvarande ståndortsbeteckning utan kan man 

 nöja sig med den generella beteckningen "ståndort", blott man fasthåller vid det 

 ovan postulerade förhållandet mellan ståndort och vegetation: varje vegeta- 

 tionsförändring, horizontellt — för de olika ytor — eller vertikalt — församma 

 nivåförskjutande provyta — motsvarar en ståndortsändring). Ståndorten 

 begränsas lämpligen till att motsvara en lägre, vanligen edafiskt betingad vegeta- 

 tionstyp, t. ex. formationen (i bem. Warming 1909). Subtyper av formationsstånd- 

 orter kan kallas stationer, motsvarande associattonerna och substationer eller stations- 

 varianter, motsvarande suhassociationer eller associationsvarianter. 



Med Fur ma tion menas här vegetationsuttrycket för en van- 

 ligen edafiskt eller biotiskt betingad faktorkombination obero- 

 ende av floristiska olikheter. Gemensamhetsdraget är vanligen det att de 

 dominerande arterna i de olika formationsexemplen tillhöra samma vegetationsskikt, 

 varför formationen får en viss topografiskt-fysiognomisk avrundning, ofta motsva- 

 rande kända topografiska enheter. 



Associationen är formationens subtyp med en bestämd floris- 

 tisk och fysiognomisk (betr. de relativa frekvensgraderna) sammansätt- 

 ning. Associationerna motsvara nyanserna inom formationsståndorterna, stationerna. 



Subassociationen är associationens subtyp, uppkommen ge- 

 nom associationens förändring, progressiv eller regressiv, inom 

 gränserna för densamma. Liksom associationen fysiognomiskt bestämmes av de 

 ingående arternas kvantitetsgrader (= det relativa individantalet, frekvensgraden) 

 med ledningen given åt den eller de "karaktärsväxterna" så bestämmes subbassocia- 

 tionen av samma arters hvalitetsgrader (yppighetsgrader), varmed jag menar 

 genomsnittsindi videts läge (habitus) mellan artens minimum och 

 maximum (= tillimssnimjsamijlituden) hairAw s\\\\^oven. Läget (habitus) torde 

 enklast anses angivet i individens storlek (längd). Graderna ligga vanligen kring 

 eller i optimum betr. de givna stationsvillkoren eller m. a. o. i tillpassningsampli- 

 tudens mittdelar. Ju närmare optimum, desto säkrare föreligger associationens nor- 

 maltyp. Längre åt sidorna uppkomma suhassociationer som början till associations- 

 förskjutning inom samma formation och i ändlägena associationsförskjutning till en 

 angränsande formation. Kvantitets- och kvalitetsgrader gå vanligen parallellt 

 under förutsättning av ett slutet samhälle så långt de ingående livsformerna med- 

 giva det. I kolonien gå de båda gradslagon isär liksom ock de kunna det i asso- 

 ciationen på regressivt stadium; kvaliteten sjunker med stigande frekvens till en 

 punkt (slutet vegetationstäcke), där konkurrensfaktorn sätter an, varefter de gå m. 1. m. 

 jämnsides. Differenserna ge utrymme åt subassociationerna med den eller de acces- 

 soriska arterna. 



^) Undantag Iiiirifran aro skenbara och l)ei"0 vanligen p.^ att "stAndorten'" tages i en flertydig topogra- 

 fisk bemäikelse. 



