15 



De liär använda /rc/.renö-graclerna äro de vanliga av Hult (1881) givna: I — V. 

 De här föreslagna hvaliteisgraderna ger jag samma poängtal: 1, 2, 3, 4, 5, beteck- 

 nande storleksvariationerna och till vilka de för varje art kända absoluta måtten för 

 varje fall reduceras. 



^^vu ^6mA/^C-*^ y»-*'*-**-^:^ 



Vidstående textfig. 2 är ett associationsschema i berörda hänseende. De grövre 

 linierna beteckna den dominerande arten, de finare en accessorisk art begränsad till 

 associationen (= konstant kommensal), den understa till höger utlöpande en accesso- 

 risk art, tillhörande flere associationer eller t o. m. formationer (= ubiquitär kom- 

 mensal). 



De topografiska ytformernas utbildning. 



Dessa förstås under den förut gjorda principiella erinringen, att myren är .sam- 

 lings- och avloppsbäcken för ett relativt stort flodområde. Myrens västra något för- 

 trängda hälft är avloppsdelen. Där sammanträngas vid flödena vattenmassorna. Det 

 är området för en större erosiv sammelverkan, och dit äro också träsksjöarna för- 

 lagda. Storträskområdet är upptagningsbäcken för de starkaste och flesta vårström- 

 marna och därför det största av träsken. En blick på huvudkanalprofilen (tavl. 3) visar 

 det egendomliga förhållandet, att grunden (kalkhällen -|- moränen) hö j er sig und er 

 träsken men sänker sig mellan dem. Den högre grunden motsvaras av 

 sjö, den lägre av torvmark. Detta anger deras karaktär av avloppssjöar. Erosio- 

 nens djupverkan eller -■ vilket är detsamma — de djupaste områdena för förhindrad 

 sedimentation motsvaras av de tämligen grunda (djup c:a 50 cm.) moränformer, som 

 utgöra ryggar i träskbottnen med N — S-lig huvudriktning (Storträsk och Risala) eller 

 inta deras västra hälfter (Nydträsk och Esketräsk). Om — som troligt är — träsken 

 mot den atlantiska periodens slut varit m. 1. m. igenväxta, så blevo genom grund- 

 vattennivåns sänkning under den subboreala perioden dessa moräner de kärnor, varpå 

 erosionen i första hand inriktades och varifrån den utbredde sig. I de djupaste 

 partierna, mellan moränryggarna, kunde däremot sedimentation äga rum. I punsarna 

 saknas denna höjning av grunden och äro de således småsjöar uppkomna på djup- 

 ställena. De äro c:a 40 cm. djupa, vegetationsfattiga, ofta kala med en vanligen 

 fast torvbotten. I en puns norr om Risala hade bottnen följande lagring, uppifrån 

 räknat: 1) 5 cm. lös torvdetritus under 25 cm. vatten, 2) 20 cm. torv, 3) 5 cm. 

 Phragmi fes-gyttja, 4) bleke. De äro av sekundär natur, regressivt uppkomna under 



