16 



vatten- och iserosion. Stränderna, isynnerhet de östra, äro i allmänhet skarpt avsatta, 

 vanligen med Carcx .s^r/cfa-stomme, under det de västliga kunna vara tillslammade 

 och beväxta med Carex filifonnis. En del av småsjöarna, "gölarna", ha en lös bleke- 

 eller dybotten och äro antingen helt igenslammade punsar i regenerativ fas eller 

 som i de mycket sänka bältena Risala - Storträsk och Storträsk — Nydträsk och strax 

 Ö om det sistnämnda av mera primär beskaffenhet än punsarna och utgörande mellan- 

 ting mellan träsk och punsar. De äro avsnörningar av fordomtima större träsk under 

 stark progression, väl beväxta (Pliraqmites, Cladium) och stå på ungefär samma sta- 

 dium som träskens ackumulationsområden. En del smärre sådana särskilt utmed 

 Pardhemsidan äro upprensade och användas som "fiskebryor". 



Den K linges k a lagen. — Under detta namn är det i Östersjöprovinserna 

 först iakttagna (Klinge 1890) förhållandet känt att sjöarnas igenväxning under in- 

 flytande av en huvudvindriktning, sommarsydvästen, sker i riktning frän sydväst 

 (ackumulations- eller läsida) åt nordost (erosionssida). Det inses att erosionen är 

 en böljeerosion (abrasion). Företeelsen torde vara allmänt utredd i norra och mellersta 

 Europa. Betraktas åter kanalprofilen genom träskbältet (tavla 3), finnes en förskjut- 

 ning av träsken österut (i själva verket åt nordost) från moränryggarna. Detta är 

 tydligen den Klingeska lagen i Mästermyr. Huru förhåller det sig här med 

 fördelningen av sj'dvästlig ackumulations- (tillandnings-) och nordostlig erosions- 

 (frånlandnings)-sida? Den förra är väl utbildad i Risala, mindre eller nästan saknas 

 i Storträsk samt saknas i Nydträsk och Esketräsk. Orsaken härtill är isverkan, som 

 på det allra tydligaste sätt röjer sig i form av ända till 6 cm. höga, is- 

 skjutna, gräsbevuxna torvvallar, som ofta i svag bågform och med diskor- 

 dant anställning till varandra förlöpa på träskbackarna just utmed dessa stränder 

 (tavla 4, fig. 1). De torde huvudsakligen vara ett minne från de starka islossnin- 

 garna före Stånga myrs utdikning. Tillandningen motverkades av isen, som under 

 påverkan av vattentrycket österifrån under islossningen, sköts inpå och utöver dessa 

 stränder, spolierade beväxningarna (mest Cladium) och sammanvräkte torven till dessa 

 vallar. Sträckvis äro dessutom större eller mindne block inkörda, vilket förhöjde 

 isverkan. Ju större vallarna blevo, desto starkare motstånd. Här äro således strän- 

 derna genom denna lokala faktor i allmänhet tillbakahållna eller fixerade. Starkast 

 äro vallarna vid storträsk. — Ackumulationsbältet i vestra Risala har tillkommit efter 

 Stänga myrs utdikning, varefter samtidigt med de starka flödenas upphörande myren 

 bättre kvarhöU sina sediment. Bakom Risalatillandningen anstå rätt starka vallar. 

 I Eske- och Nydträsk omöjliggjordes tillandning på grund av den blockrika moränens 

 omedelbara närhet till stranden. — Erosionsstränderna däremot äro i allmänhet ty- 

 piskt utbildade, höga, tvärt avsatta, starkt inskurna (uddiga) med ett resterande gro- 

 pigt torvbälte med c:a 40 cm. djup mellan strandkonturen och träskets djupare bleke- 

 botten (tavla 4. figg. 2 o. 4). Den Klingeska erosionsstrandtypen är dock här ej genom- 

 gående. I nordöstra Storträsk är ett stort tillandningsområde med 200 m. yttersida: 

 sumpväxtformationen {Scirpetum, Phragmitetum, Cladictiim etc.) på c:a 2 m. mäktiga 

 bleke-characc-bankar. Förklaringen till detta undantag från regeln anser jag vara 

 denna. De starkt sedimenterande gottländska bleketräsken åvägabringa med som- 

 marsydvästen en oavlåtlig transport av blekeslam från moränryggarna, som äro här- 

 darna för den biogena blekebildningen, till påvindsidan, som här således tvärt emot 

 den Klingeska regeln skulle vara den för tillandning bäst lämpade. Här spelar dock 

 vårflödet in som den till slut dirigerande kraften. Kommande från ostligt håll 



