21 



A al = ackumulativ blekebotten med mesolimu<eid Characetum och Helofytforma- 

 tionen (vassar och sävar), som vanhgen uppkommer på den ytterst näringsrika, över- 

 vägande organogena (delvis koprogena), dyartade gyttjan av Euhydrofytvegetationen, 

 där characéerna utgöra huvudmassan. 



Övergången till B (sankmyren) förmedlas av Cladietum- När genom denua — 

 vars vattendjup är c:a 20 cm — bottnen höjts till vattenytan och associationen efter 

 den starka progressionen börjat glesna vid minskad uäringstillgång och genom slätter, 

 infinner sig B-vegetationen (Grandicarices). Om detta inträffar på en Klingesk ero- 

 sionssida, inträder även som en sekundär företeelse ett omslag i det dynamiska 

 (kumulativa) förloppet, som förkortar B-stadiet för en snar höjning till C-stadiet. 

 I stället för ackumulationstrandens så småningom avdöeude böljeslag, som hopa slam 

 och ej oroa den löst rotade characévegetationen, uppträda bränningar, som dels upp- 

 kasta blekeskum på den begynnande träskbackens kant och sålunda påskynda 

 höjningen, dels bortskölja bleke, där det ej fixerats av strandbrämets vegeta- 

 tion och sålunda utdana ett bränningsbälte, A a3 (tavla 4 fig. 4), som på den 

 fasta bottnen av gropig, eroderad Cladium-toTv och underliggande, étagvis bänkat 

 bleke ej hyser annan vegetation än den lilla Chara aspera med epifj^ter och f. ö. 

 en mikrolimno-nereidisk cyanophycékrusta i bottenytan. Med blekeimpregueringen, 

 rikligare vid starkare vågsvall, växer strandbrämet i höjden, samtidigt som brän- 

 ningen ökar, abraderar kanten och utskulpterar en fysiognomiskt högst markant, 

 uddig ("fingrad") strandkontur, ClciX (tavl. 4, fig. 2). Ehuru i någon mån kompen- 

 serad av nämnda blekeimpregnering med bränningsskum medför erosionen strand- 

 liniens tillbakagång inom området för en starkare böljegång. — Där utvecklingen 

 fortskrider under lugnare förhållanden, på träskens läsidor, mellan träsken och i 

 större delen av Stormyr, råder i allmänhet B-stadiet (sankmyren) med associationer 

 av Carex strida, Carex filiformis, Cladium Marisens, Phragmites etc, som dominera i 

 myrens fysiognomi och vanligen uppkomma på helofyttorv. Fläckvis blänker öppet 

 vatten, de nästan vegetatiouslösa punsarna, B b4, och götarna, B ba, med 

 Helofyt- och Grandicaricionvegetation samt de mycket grunda, lätt in- 

 torkande myrvätarna, Bb2, med en koloniartad vegetation. Då dessa senares 

 växtlighet knappast kan hänföras till någon särskild association (om ej Litorella 

 lacustr is- Ass) må den redan här beskrivas. 



Med vä t ar (blekevätar) menas i gottländsk växttopografi "tlata fördjupningar 

 i kalkhällen, vilka på senhösten till våren äro fyllda med vatten och tidigt på som- 

 maren uttorka. På bottnen finnes ett tunt lager av bleke. Vegetationen, vanligen 

 bestående av gräs, är mycket individfattig. Om bottnen utgöres av en genom kalk- 

 stenens förvittring uppkommen l)landning av gulaktigt pulver och grus såsom på 

 träskhedarna, är vegetationen xerofil" (K. Johansson, 1897). Liknande bildningar 

 påträffas i de gottländska myrarna, i deras kanter och en del m. 1. m. avstängda 

 vikar, som ha en stenig, blekeblandad sand- och grusbotten med ett tunt blekeyt- 

 skikt, avsatt vid högvattenstånd. Till skillnad från de egentliga, till sitt vatten- 

 förråd av nederbörd och avrinningsvatten beroende blekevätarna och träskhedarna, 

 stå således dessa myrvätar för en kortare tid i beroende av grundvattennivån, men 

 orsaken till deras sterilitet är densamma: u( torkningen under vegetationsperioden 

 av en i sig föga vegetationslämplig, hård botten, som vid torkningen lätt spricker och 

 blir m. 1. m. "rörlig", vartill uppfrysning av stenar bidrar; sålunda en glacio-edafiskt 

 betingad ståndort. Vegetationen är koloniartad, bestående mest av örter. 



