23 



Hydrocotyle vulgaris III 



Alisma plantago, delvis /? stenophyllum 



Echinodorus ranunculoides III 



Menyanthes trifoliata III 



På lägsta ävenledes uttorkade punkten: 



E(iuisetum fluviatile III — IV. ' Sparganiura minimum III— IV 



Potamoijcton gramiiieus ster.; bladen sticka strutformigt upp ur den våta dy- 

 gyttjan. — I åkanten Carex stricta. 



Ett stycke uppför ån blir Echinodorus ranimcidoides (V) täckande på bottnen; 

 f. ö. Mentha aguatica (IV), Myosotis palusfris, Qlyceria flnitans, Litorella lacusiris ster. 

 En sänka med ännu öppet vatten (grunt) och MyriophyUiini verticil/atum, Litorella (V) 

 (blad mycket köttiga), Nymphwa alba (II). — I åförgreningarnas torraste partier endast 

 liivularia cfr r ufescens-]ir aslor på klapperstenarna. 



På gränsen mellan B och C (randbackarna), särskilt i norra myrkanten, är 

 sträckvis utbildat ett "rörligt" marginalbälte, B bi, (jmfr. tavl. 4 fig. 3) av ungefär 

 samma karaktär som myrvätarna, som kunna anses som lokala utvidgningar och 

 skärpningar därav: i allmänhet samma grovgrusiga, steniga och grunda, glacio-eda- 

 fiskt betingade ståndort med samma koloniartade (chasmofytiska) vegetation, i vars 

 periferi Schoenus nigricans är karaktärsväxt. Särskilt framträdande är denna över- 

 gångszons väteartade utvidgningar mellan de från nordöstra myrkanten utstickande 

 smala näseD, vidare NV om Esketräsk och invid skogskanten SV om Risala ("Hag- 

 myr"). Se veget.-kartan ! — Mellan B och Cl Cs (träskbacke) är zonen blott antydd. 

 Grusbottnen saknas, men vegetationens även här fläckvis koloniartade utseende torde 

 ha denna betingelse: när istäcket under vinterns lopp genom avrinningen sjunker, 

 kvarhänger iskanten på träskbacken (vilket gäller myrbackarna i allmänhet), sprickor 

 uppstå i backens nedre del, varvid övergångszonen dels blottas, dels vid en påföl- 

 jande isskjutning i själva falsen åverkas. I randbackarnas steniga övergångszoner 

 verkar dessutom uppfrysningen. "Isbrännor" uppstå också lätt såväl här som i 

 svackor i själva backen. Ytisen åstadkommer sålunda på lokalen ifråga ståndorts- 

 betingelse för en mera koloniartad vegetation, i vilken Juncus lamprocarpus, Scirpus 

 palustris, Eriophoriim angustifolium och Carex Oederi äro karaktärsväxter med in- 

 blandning av både myrbackens och sankmyrens element av låg kvalitet. Xi den 

 förra till begränsas dessa öppna marginalstrimmor ofta av Schoenus ferrugineus, åt 

 den senare av Schoenus nigricans 



C-ståndorten (myrbackarna) — schemats avdeln. DDD — indelas som nämnt 

 i träskbackar, Cl C2 och randbackar C, som fysioguomiskt likartade (schemats oligo- 

 hydrofyt-F. = Parvocaricion) ha uppkommit på skilda vägar. Träskbackarna äro som 

 nämnt kumulationsprodukter av blekedepositum och en formationsutveckling med 

 myrens alla tre formationer ingående eller efter torvtyperna: nederst helofyttorv 

 på characé-mikrofytgyttja, därpå m eshydrof y ttor v och överst den minst humi- 

 fierade,* recenta oligohy dr of y ttor ven (jmfr tavl. 3 fig. 2 — 3). Backen är högst 

 närmast träsket — som förut nämnt ständig blekeimpregnering om sommaren — 

 och sluttande åt sankmyren, varifrån vid högvattenstånd även en succesiv pålagring 

 äger rum. Med hänsyn till blekekumulation är således träskbacken av amfigen natur 

 med det större beroendet från träskhållet. — Randbacken däremot har en minerogen 

 grund med direkt fortsättning i den omgivande högmarkens morän och med nästan 

 uteslutande oligohydrofyttorv direkt på densamma. Beroendet av öppet, sväm- 

 blekeförande vatten är också ensidigt. Bältet C c intas av Carex hornschuduana- 



