26 



En del sporer äro röda, andra gröna. En del äro delade på längden. Framåt fragmenta- 

 tionsstadiet tyckes koloniens slemhylle svälla betydligt och cellerna bli punglika. Hela 

 kolonien druvklaselik, varav det kompakta utseendet. Den röda färgen är fäst vid små 

 fettkorn (liknande dem hos Chara ceratoijliylla). De röda kornen äro hopade åt tjockändan. 

 Smaländan är grön. Tjockändan är vanligen försedd med en ballongliknande membranut- 

 utvidgning. Härigenom hålles sporen svävande. Slemhyllet och cellväggarna 

 äro orangfärgade. Sporfärgkropparna äro starkare röda. 



Så långt anteckningen. Anmärkningsvärd iir iakttagelsen av de fria kropparna, 

 som jag kallat sporer. Längsdolningen visar, att de äro förökningskroppar, ut- 

 sluppna ur kolonien. Det enda om förökningen kända finnes i Lemmermanns uppgift 

 (enligt Carlson 1906) att den sker genom längsdelning. Sporballongen är ej förut 

 anmärkt. Möjligen är den att uppfatta som en svävinrättning (Se text.fig. 3). 



Massan av plankton är att uppfatta som en Benlito —planlton d. v. s. 

 sammansatt dels av bentosmikrofyter (här övervägande), lätt tillpas- 

 sade för planktoniskt levnadssätt, dels av mikrofyter som bruka räknas 

 till äkta plankton, även om de ej äro strängt hänvisade till plankton- 

 liv. Den synnerligen rika Horan av blägröna alger, upptagande fler- 

 talet släkten - mest chroococcacéer — har sin hemvist i ytan av 

 Fig. 3. Botiyococ- blekebottnarna, varifrån de lätt komma i drift och återta sitt botten- 

 läge först vid fullständig vindstilla, som knappast varar någon dag 

 och sällan varar dygnet om. Vid starkare blåst är vattnet grumligt i högre grad 

 ju närmare grundare bottnar och stränderna, där det kan ha utseende av en kalk- 

 mjölk. Särskilt är detta fallet om höstarna vid vattenskiktens temperaturinvertering'). 

 En planktonhåvning under sådana omständigheter skulle givetvis ge den rikaste fångst 

 av bentho-plankton, — övervägande cyanophycéer, enstaka eller vanligen hopvis sam- 

 manhållna av och själva sammanhållande bleke till korn och småbollar från minst ett 

 knappnålshuvuds storlek och större. Ar påvindsidan en ackumulationsstrand, bli de 

 där hopade skikt på skikt, sedimenteras och bänkas tillsammans med en myckenhet 

 organisk detritus till en ofta stor mäktighet, ett ytterst näringsrik! underlag för 

 sumpväxtformationen. Vid ett vindomkast kan det översta skiktet åter utföras på 

 djupare vatten. Ar påvindsidan som vanligt en erosionsstrand, äger ingen strandning 

 rum utan sker eventuellt sedimenteringen på djupare vatten utanför bränningsbältet. 

 Vid svagare vind försiggår helt enkelt en uttlyttning av det som då kan lossas 

 från en grundare botten till en djupare, som åter kan rivas upp av en starkare vind. 

 Och i vårflödet med islossningen sker den stora omvälvningen. 



Av den omständigheten att dessa bentho-planktoniska cyanophycéer vanligen äro 

 omgivna av ett kornigt kalciumkarbonatliölje, framgår deras huvudkaraktär av botten- 

 vegetation. Vid drift medföra de s. a. s. sin ståndortsmiijö och vegetera därvid 

 lika kraftigt som eljest. Frågan huruvida de utan detta oorganiska hölje kunna 

 fortleva planktoniskt är praktiskt taget av mindre intresse. Hos en del har jag- 

 funnit höljet av autogen natur, en av algen själv på dess yta utfälld kalkkrusta — 

 varigenom alger modifierar och skaffar sig en lämplig ståndortsmiljö! Andra fästa 

 lätt vid sin gelatinösa vägg kalkpartiklarna, varför en hoj) eventuellt rena cyanophyoé- 



') Med ett vitt porslinstefat som sänkskiva undersöktes vattnets grad av genomskinligliet i N3'dträsk 

 den Vs 1905. Vind: härd bris från SV, I träskets södra del (frånvind!) urskildes skivan på lägst 68 cm. 

 djup. I nordöstra delen (påvind!) försvann den ur sikte vid 3a cm. I en arkumulationsbukt härstädes med 

 P/iragmiles-A^s., 3 m. från träskkanten, syntes den ej vid 18 cm. djup! — Under samma vindförhållanden 

 kunde mitt i Storträsk den ™/8 1902 bottenprovskopans zinkbleck blott svagt sknnjas vid 60 cm. djup. 



